Нейъми Хортън
Сбъдната приказка

Превод от английски: Ирина Казакова, 1993

chitanka.info

Катлийн Рамзи е напуснала съпруга си преди шест месеца. Но когато й съобщават, че Гейдж Рамзи е в критично състояние, тя веднага тръгва за болницата. По Коледа се случват какви ли не чудеса… Дали и мечтите на Катлийн ще се сбъднат?

Пролог

Заслепен от снежната вихрушка, той се взря с присвити очи през предното стъкло на пикапа и глухо изруга. Мускулите на раменете му се бяха схванали от непрекъснатото усилие да стиска кормилото и да се бори с вятъра през все по-дълбоките преспи по пътя.

Лудост беше дори да се помисли, че ще се добере до Денвър тази вечер. По радиото съобщиха за затворени пътища и тежки зимни условия. Никой нормален човек не би тръгнал на път в такова време.

Тази мисъл го накара да се усмихне мрачно. По дяволите, от шест месеца той наистина не беше на себе си. Откакто загуби единствения човек, на когото държеше.

Хвърли бърз поглед към кутията с подаръка. Миналата вечер взе решение и вече нищо не можеше да го спре.

Снегът обгърна пикапа. Мъжът отпусна газта и изруга отново. Изневиделица през снежната завеса блеснаха стоповете на микробус и задницата на колата се материализира сякаш от нищото.

Стори му се, че зърва детско лице с разширени от ужас очи, но снегът го скри от погледа му. Той натисна спирачките, молейки се да успее.

Но пикапът стъпи на лед, завъртя се и пресече осевата линия. Отсреща го заслепиха фаровете на цистерна, което цепеше през снега право към него и Гейдж затвори очи. Беше прекалено късно. Това беше краят.

Точно преди сблъсъка се почуди дали някой щеше да открие пакета и да й го предаде. Дано, Господи, дано…

Първа глава

Телефонът иззвъня малко след осем.

Катлийн разопаковаше играчките за елхата. Понечи да се изправи, но Бет, застанала на кухненската врата с парче фруктов кейк в ръка, й махна да не мърда и Катлийн с облекчение се отпусна отново на колене.

Сигурно е поредният добронамерен приятел. Обажда се, за да я попита как е и да се осведоми със загрижен глас, който вече й беше омръзнал, дали има някакви планове. И ако няма, щеше да я увери колко щастливи ще бъдат всички да намине.

Бет заяви, че празниците са за това, а и приятелите също.

Но за разлика от всички други Коледи, на нея никак не й беше до празници. Не искаше да се сблъсква с изкуствени любезни усмивки и да слуша баналности, че „всичко е за добро“ и че сега „може да започне живота си отначало“.

Болеше я, по дяволите.

Но нима краят на всяка любов не беше болезнен?

Изобщо не възнамеряваше да празнува Коледа. Навяваше й прекалено много нежелани спомени. Бе решила да замине надалече, в някое топло и непознато кътче или просто да поработи през почивните дни.

За беда, Бет я познаваше прекалено добре. Тя беше предусетила всичко и само преди няколко часа се появи на вратата заедно с Дъг, една седемкилограмова пуйка, елха, кутии с подаръци, храна и двете деца, които кипяха от неизразходвана енергия и буквално взривиха малкия апартамент. Заявиха й мрачно, че ще я развеселят дори това да им струва живота.

Е, нямаше как, сега Катлийн трябваше да се усмихва. Подаде стъклената звезда на Джими — седемгодишния син на Бет. Той се усмихна срамежливо, постави й кукичката и я подаде на баща си.

— Същински конвейер — засмя се Дъг и разроши косата на сина си, но без да откъсва поглед от Кейт. — Как се чувстваш?

— Чудесно — излъга тя и продължи да се усмихва насила, за да потисне спомените. — Радвам се, че дойдохте.

— Лъжеш — подразни я той. — Иска ти се да си бяхме останали у дома. Но нали познаваш Бет…

Катлийн се разсмя от сърце.

— Как да не я познавам? Наистина се радвам, че сте тук. Знам, че на децата ще им бъде малко мъчно за баба и дядо и няма да им се спи на пода, но…

— Аз обичам да спя на пода — увери я Джими. — Все едно, че си на къмпинг. Пък и според татко Дядо Коледа знае, че сме тук. А утре веднага отиваме при баба.

Катлийн се усмихна и прегърна момчето. После, за да спре напиращите сълзи, посегна към кутията до себе си и извади следващата играчка. Тя се оказа кристално ангелче, с позлатени крила и къдрици. За секунда Катлийн се взря в него с примряло сърце. Не може да бъде, помисли си тя замаяна. Не може да е ангелчето, което Гейдж й подари на тяхната втора Коледа.

Естествено, не беше. Катлийн пое дълбоко въздух и продължи да разгъва малкото украшение, като се опитваше да обуздае издайническото треперене на пръстите си.

— Внимавай — прошепна тя и го подаде на Джими. — Много е нежно.

Като мечтите, като сърцето на влюбен…

— Катлийн…

Гласът на Бет бе странно напрегнат и тревожен. Тя стоеше на прага с пребледняло лице, сложила ръка на гърдите, сякаш не можеше да си поеме дъх. Катлийн почувства как ледени пръсти сграбчиха сърцето й.

В този момент Дъг се огледа и слезе от стълбата.

— Какво има, Бет? Какво се е случило? Баща ти ли е?

Бет поклати глава и прикова поглед в Катлийн.

— Обаждат се за… Гейдж.

Дъг стрелна с поглед Катлийн и изруга.

— Тя няма какво да му каже. Аз ще разговарям с него.

— Не. Не беше той, а баща му. Гейдж… е катастрофирал, Кати. Много тежко. Нуждаят се от подписа ти, за да оперират и за… формулярите за донорство.

— Донорство? — Катлийн чу собствения си глас някак си изтънял и далечен. Стаята сякаш леко се наклони и тя се почувства неестествено и не на място. — Искаш да кажеш, че е мъртъв?

„Мъртъв“? Тази дума не означаваше нищо. Гейдж мъртъв? По-лесно й беше да повярва, че слънцето е угаснало. Нищо не можеше да сломи Гейдж. Той беше от семейство Рамзи. Синът на Декър Рамзи. Непристъпен. Идеален. Безсмъртен.

— Не — успокои я Бет. — Но е пострадал тежко и не се знае…

— Боже мой. — Беше по-скоро прошепната молитва, отколкото възклицание и Катлийн затвори очи. — Само не Гейдж!

Нечия силна ръка я подкрепи.

— Седни, Кати. — Гласът на Дъг бе напрегнат. — Ще отида дотам и ще се погрижа за всичко. Не е нужно да идваш. Аз ще им обясня. Ще им кажа, че ти не си му…

— Да, но аз съм — прошепна Катлийн и разсеяно се зачуди защо точно сега това изведнъж й се стори важно. — Аз съм негова съпруга, Дъг. Все още.

— По дяволите, Кати. От шест месеца сте разделени. Не му дължиш нищо! Не и след като се държа така с теб.

— Аз съм негова съпруга — повтори тихо тя и погледна Дъг, обзета от странно спокойствие. — Гейдж е мой мъж и аз трябва да отида.

— Кати… — започна отново Дъг.

— Дъг! — В гласа на Бет се доловяха метални нотки. Последва кратка суматоха и в следващия момент тя пъхна в ръцете й топлото яке. — Дъг ще те закара. Аз ще остана при децата, докато майка ми ги вземе и после ще дойда сама в болницата.

Вцепенена, Катлийн облече якето, оплете пръсти в ципа и машинално пое чантата от Бет. Изведнъж й стана студено и я полазиха тръпки. Зъбите й затракаха и тя прошепна:

— Мога да шофирам. Ще отида сама.

— Дъг, остани с Кати, докато пристигна. И не пускай никой от тях да припари до нея. Чуваш ли? Нито сестра му, нито проклетите му братя. Най-вече Декър. Те са като пирани. Цялото им семейство… Само да подушат кръв и жива ще я изядат.

— Не се безпокой. Ако Декър Рамзи поиска да се докопа до нея, ще му се изпреча на пътя.

Нещо не беше наред.

Намираше се на тъмно и студено и не можеше да се движи. Долавяше гласове в тъмнината. Неразбираем шепот, който ту се появяваше, ту изчезваше и той изведнъж се почуди дали не умира.

Спомняше си, че катастрофира. Ослепителните снежинки пред фаровете на камиона, поледицата и неочаквания блясък на стоповете пред него. После отвратителния страничен тласък, когато пикапът се завъртя и започна да се търкаля…

Може би това беше смъртта.

Мисълта нито го разстрои, нито му се стори особено ужасяваща. Тъй или иначе, без нея животът му губеше смисъл.

После тъмнината го обгърна. Внезапно, обхванат от ужас, той извика името й. Знаеше, че няма да го чуе, че няма да дойде, но имаше нужда от нея… желаеше я повече от собствения си живот…

Дъг не каза почти нищо по пътя към болницата. На Катлийн, сгушена в плътното си яке и трепереща от студ, също не й се говореше. Бяха израснали заедно — Дъг, Бет и тя. Заедно си бяха писали домашните, бяха ходили следобед на кино и бяха споделяли мечтите си. Но нито Дъг, нито Бет можаха да разберат защо точно Катлийн се омъжи за един от братята Рамзи.

В края на краищата тя беше дъщеря на Бру Лангфорд. Техните семейства враждуваха за земи, вода, жени и всичко, стояло между тях, от три поколения насам. Освен това всички знаеха, че братята Рамзи носят само неприятности. Те бяха в мечтите на всяка девойка и в ядовете на всеки баща. Репутацията им на скандалджии и женкари не беше съвсем неоснователна.

Досега тя не им беше обяснила. Как да каже дори на най-добрия си приятел, че се е омъжила, за да изпълни последното желание на баща си? Че всичко беше фалшиво — фиктивен брак, чист бизнес.

Дъг намали на светофара и Катлийн се взря в приказната нощ. Градските улици бяха окъпани в светлини, накичени с гирлянди и разноцветни коледни украшения. Продължаваше да вали и снежинките танцуваха пред фаровете на колите, които пълзяха по кишавите улици и заледените кръстовища през тълпите от закъснели купувачи.

Суетнята и светлините на града все още я удивляваха. Тя беше дъщеря на фермер и градът й беше чужд. И все пак той я приюти, когато напусна дома на Гейдж преди шест месеца. Тук тя се изгуби и престана да бъде съпругата на Гейдж Рамзи.

А преди това беше дъщерята на Бру Лангфорд. Негово притежание, заедно със земята, добитъка, конете и наемните работници.

Като дете тя не виждаше нещата по този начин. Израсна на ранчото „Хай Мейса“ върху конско седло. Предпочиташе да язди на воля навън, отколкото да говори по телефона с връстничките си и да споделя през смях тайни за момчета и първи целувки.

Едва по-късно, когато истински започна да се интересува от същите тези момчета, постепенно разбра какво означава да си дъщеря на Бру Лангфорд.

— Това значи, че всеки нехранимайко ще те задиря — разясни недвусмислено баща й, когато тя беше на четиринайсет. — Но няма да е заради теб, а заради земята. Моята земя. „Хай Мейса“ струва милиони, момиче, и ти ще се омъжиш само за този, който аз ти посоча. Да ти е ясно още отсега.

Тогава не й се стори чак толкова важно. Имаше много фермерски синове наоколо и с малко късмет все щеше да намери в кого да се влюби.

Катлийн се взря през прозореца в блесналите светлини и за пореден път се запита какво ли щеше да се случи, ако баща й не се беше разболял и бе изпълнил заканата си да я омъжи за човек, избран от него. Ако ранчото не беше докарано до разруха от немарливост и високи лихви. Ако сушата не беше унищожила съседните ранча, включително и „Тангълфут“ на Рамзи. Ако Гейдж не се беше отбил онзи следобед с предложението си за идеалната „сделка“…

Толкова много „ако“, помисли си тя тъжно. Нещата можеха да се развият съвсем различно. И все пак това беше единственият изход. Защото любовта дойде твърде лесно.

Тя все още си спомняше деня, дори секундата, в която се случи всичко, там, край рекичката Файъруийд, три седмици след шестнайсетия й рожден ден.

Загледана в пищните коледни гирлянди, Катлийн се усмихна на спомена…

Първо чу мученето на кравата някъде долу откъм реката. Заинтригувана, тя докосна Ред с пети и едрият кон заслиза през ниските храсти.

Съвсем скоро откри проблема. Кравата и телето се бяха отклонили от стадото заедно с още няколко животни, за да пият вода. Стотици копита бяха превърнали речния бряг в огромна кална яма. Точно в средата, затънало до корем в гъстата лепкава кал стоеше едноседмичното теленце.

С усилията си да се измъкне от капана то само беше утежнило положението си и сега пръхтеше, изтощено и уплашено, въртеше очи и едва-едва измучаваше. Една крава — очевидно майката — тичаше напред-назад по брега. Краката й бяха полепнали със спечена кал, хълбоците й се издуваха като мехове, когато викаше отчаяно затъналото си теленце.

Катлийн погледна с отвращение към калта, въздъхна и скочи от коня. Ако теленцето беше по-голямо и по-силно, можеше да го върже с въже и да го изтегли с Ред, но то беше толкова малко и така здраво нагазило, че рискуваше да го нарани. Тя стъпи на едно паднало дърво и събу ботушите и чорапите си. После нави джинсите до коленете и запристъпва внимателно към телето.

То ставаше все по-неспокойно, очевидно не по-малко ужасено от нея, отколкото от калта и Катлийн започна да го успокоява. Зад нея кравата побесня още повече и Катлийн й хвърли тревожен поглед с надеждата, че няма да бъде нападната.

— Идеята наистина е твърде тъпа — приятелски се обърна тя към телето.

Вече беше нагазила до коляно в лепкавата кал. Тъкмо наближи, когато телето подскочи отчаяно и успя да се измъкне наполовина. След това цопна обратно с мучене и изплиска Катлийн от глава до пети. Тя ахна и изруга изумено, мокра до кости.

— Ах, ти, проклет малък…

Избърса очи с ръкав и изгледа отмъстително телето. Козината му беше покрита с изсъхнала кал, а самото то беше съвсем шашнато. Опита се отново да го успокои и пъхна едната си ръка в калта при предния му крак, а с другата го обгърна.

После го хвана здраво за коляното и дръпна внимателно, докато слабичкото краче се освободи с отвратителен засмукващ звук. Насочи се към задния крак и стисна зъби, защото телето започна да се мята и да скача в ръцете й, а едно малко, остро копито се вряза в крака й.

— Както изглежда, нямаш нужда от помощ — дочу се тих присмехулен глас.

Точно в този момент телето реши да подскочи здравата, след което и двамата се пльоснаха. То измуча ужасено, а Катлийн изплю шумно калта, която беше нагълтала, закашля се, пусна животното и се изправи с усилие. Обърна се и видя златокос Адонис, който я наблюдаваше от брега с ленива усмивка.

Гейдж Рамзи. Цял-целеничък, близо метър и деветдесет, яхнал дългокракия си кестеняв жребец, пословичен владетел на женските сърца. Дори на осемнайсет той имаше ръста и широките рамене на мъжете от семейство Рамзи, а също и техните класически черги — правилни, но достатъчно мъжествени, гъста и непокорна меденоруса коса, очи с цвят на лятно небе и типичната безцеремонна, самоуверена усмивка. Ако беше някой друг — ако тя беше някоя друга, ефектът щеше да бъде унищожителен.

Но Катлийн не помръдна. Само стисна юмруци и го изгледа кръвнишки.

— Тази земя е владение на Лангфорд — изрече тя бавно. — Нарушаваш границите.

Забележката й не постигна желания ефект. Той се ухили още по-широко, а небесносините му очи се впиха в нейните с обезпокоителна настойчивост.

— Чух врявата чак горе на билото и реших, че няма да е лошо да сляза и да хвърля един поглед. — Той я изгледа от глава до пети с интерес, който накара стомахът й да се свие от непозната тръпка. — Дяволски добре си се подредила.

Силно раздразнена, Катлийн усети, че се изчервява. Стана й неловко и срамно, щом осъзна каква картинка представлява — цялата в кал и мръсна вода, косата на кичури, а дрехите — полепнали по нея.

— Ако не ти харесва как изглеждам, върви си — каза тя враждебно.

Неизвестно защо Гейдж вече не се усмихваше. На лицето му се беше появило странно изражение, което тя не можа съвсем да си обясни, а когато погледът му улови нейния, стомахът й отново се сви от същата лека тръпка.

— Не съм казал такова нещо — рече той тихо. — Изведнъж забелязах… че май вече не си толкова малка, нали?

Изглежда глупостта на въпроса го порази, защото той избухна в смях, килна назад каубойската си шапка и я натисна здраво върху русата си коса.

— Исках да кажа, че…

— Изпускаме го! Изпускаме го!

— Дишането спря… Няма пулс.

— Дайте дефибрилатора. Подайте 200. Да опитаме пак.

— Стоп. Има пулс.

— Налягане?

— Да… да! Стабилизира се. Върнахме го.

— Той сам се справи. Този приятел не се предава лесно.

— Това е може би единственото в негова полза.

— Да се надяваме, че ще му стигне. Бързо, да спрем кръвоизлива. Той не може да свърши всичко сам…

Сънуваше. Сега си спомни. Преди тъмнината да се стовари върху му отново със своя пронизващ студ и онези далечни шепнещи гласове. Гейдж опита да ги пренебрегне, да не им обръща внимание. Желаеше единствено да събере отрязъците от разбитата мечта… Струваше му се особено важно, сякаш сънят му осигуряваше безопасност. Той се понесе без посока в тъмнината, далеч от студа, болката и страха, обратно към рекичката, където чакаше Кати…

Точно в този момент търпението на кравата се изчерпа и тя реши да атакува. Измуча гневно и се понесе в тромав галоп, всред пръски от кал и вода, право към дъщерята на Лангфорд. Гейдж реагира инстинктивно.

Той срита коня в хълбоците и грабна въжето, закачено за седлото.

Жребецът нямаше нужда от повече обяснения. Майсторски пресече пътя на животното и отби атаката, като разпени водата в краката си. Накрая кравата се предаде и се насочи към възвишението с пръхтене. Гейдж я последва, метна въжето около рогата й и къде с дърпане, къде с увещания, я заведе до едно дърво и я завърза здраво. После захвърли шапката и ботушите настрани, нави ръкави и нагази в калта, за да помогне на момичето.

На жената, поправи се той, искрено заинтригуван от гледката. Последния път, когато беше виждал малката Кати Лангфорд, тя беше само колене, лакти и невъздържан кикот. Как така е успяла да порасне пред очите му, без да я забележи?

Може и да не беше чак толкова чудно. Катлийн Лангфорд винаги е била извън обсега му само заради баща й. Сигурно затова не е искал да я забележи.

Но сега нямаше как. Тя беше висока, гъвкава като тръстика, а подгизналата джинсова риза и панталони очертаваха съблазнителни женствени форми. Под калта и ядната гримаса се виждаше лице, което би накарало всеки мъж да се обърне два пъти и той се почуди дали тези сочни малки устни бяха дори наполовина толкова апетитни, колкото изглеждаха.

Развеселен установи, че неприкритият му оглед не е останал незабелязан. Катлийн се беше изчервила яростно под калните петна. Но не се предаваше. Вирнала нападателно брадичка, тя го изпепеляваше с поглед.

Това го заинтригува още повече. Макар и осемнайсетгодишен той никога не беше имал проблеми с жените. Напротив. Името, което носеше, имаше своите предимства, както и недостатъци.

Не можеше да си спомни друга жена да го е гледала така, както го гледаше сега Катлийн Лангфорд. Развесели го мисълта, че по-скоро би му зашлевила плесница, отколкото да се хвърли в обятията му. Тя не би позволила на някакви женски задръжки да й попречат да постигне своето.

Решил, че нито времето, нито мястото са подходящи, за да се увери в това, той се наведе, обгърна телето с ръце и дръпна.

Отначало не се случи нищо, после телето изплашено измуча, отметна глава назад и улучи Гейдж точно по скулата. Той изруга и почти го пусна, ослепен от болка и кални пръски, а телето започна бясно да се съпротивлява, почувствало, че хватката се разхлабва. Тогава Катлийн се притече на помощ, заклещи главата на животното подмишница и се опита да издърпа предните копита от лепкавата кал. Заедно двамата успяха да го освободят.

Тутакси телето започна да се мята като диво. Катлийн загуби равновесие в гъстата тиня и падна. Гейдж се спъна в нещо и се намери до нея, с телето в ръце. В следващия момент на повърхността се подаваха само главите им.

Телето се изтръгна от хватката му и се хвърли към брега с неистово мучене. Гейдж стана, плюейки кал, подаде ръка на Катлийн и я изправи на крака.

От дрехите й се стичаше мръсотия. За момент остана неподвижна, примигвайки през калната маска, с протегнати ръце, сякаш не можеше да повярва, че това е самата тя. После бавно вдигна глава и погледна Гейдж. Секунда по-късно избухна в смях.

Такива моменти се случват прекалено рядко, за да бъдат пропуснати. Широко ухилен, той протегна ръка и леко я бутна назад. Катлийн се олюля, по лицето й пробяга силно смайване. После краката й потънаха в тинята и тя отново пльосна.

Гневното й изражение беше абсолютно неподправено. Гейдж продължаваше да се подсмихва, когато й подаде ръка, за да стане. Тънките й, хлъзгави пръсти се вкопчиха в неговите и той внезапно загуби равновесие. От устата му се изтръгна вик на изненада, преди да цопне по корем до нея.

Той седна, като опитваше да изчисти калта от очите си, а Катлийн се надигна. В същия миг Гейдж се хвърли към нея с триумфален крясък.

— За нищо на света, сладурче!

— Не!

Тя опита да се измъкне, но беше прекалено дълбоко и тинята прекалено хлъзгава. Той я хвана с две ръце през кръста и двамата се стовариха в калта всред фонтан от пръски.

Катлийн беше хлъзгава като змиорка, но Гейдж успя да я задържи. Двамата се смееха и се мятаха, вкопчени един в друг, докато се опитваха да намерят опора под краката си. Прекрасното й гъвкаво тяло непрекъснато се извиваше в ръцете му и Гейдж усети как устата му започна да пресъхва, а дланите му се изпълниха с апетитни меки форми и женска топлина.

Тогава и тя го усети. Загубила дъх от смях, изведнъж притихна, вкопчила здраво пръсти в ризата му, за да не загуби равновесие. Когато погледите им се срещнаха, очите й бяха леко разширени и озадачени.

В този момент той можеше да я целуне. Ако го беше сторил, тя най-вероятно нямаше да го отблъсне. Но изведнъж реши да не бърза. Вместо това я притисна към себе си и й се усмихна.

— Така ли ще ме изпратиш у дома, кално кутренце, или ще ме поканиш за едно къпане?

Тя му се усмихна в отговор. Малките й бели зъбки рязко контрастираха на фона на калното лице.

— Татко ще припадне, ако научи, че съм пуснала един Рамзи да плува във вира.

— Не е нужно да му казваме.

Тя се засмя щастливо със закачлив поглед и в този момент Гейдж разбра, че трябва да бъде негова. Без значение как щеше да стане, въпреки съпротивата на бащите им, той щеше да има Катлийн.

Двамата се изправиха, смеейки се като две деца и започнаха да газят ръка за ръка нагоре по реката към дълбокия вир, който се беше образувал под малък водопад. Там измиха калта и пясъка от косите си в смях и закачки. Тогава Гейдж свали джинсите и ризата си. След малко, потопена във водата, Катлийн също се съблече по бельо.

Останаха там близо час. Плуваха спокойно под ярките слънчеви лъчи, струящи през зелените листа на дърветата и когато накрая той я обгърна с ръце и сведе устни към нейните, и двамата знаеха, че точно това са очаквали.

Целуна я леко и тя срамежливо, почти колебливо, му отвърна. Кожата й беше като мокра коприна. Краката й, движейки се леко във водата, предизвикателно се сплетоха с неговите. Той плъзна ръце по голия й гръб. Изпитваше луда жажда да я докосва и в същото време не искаше да я плаши.

В нея имаше нещо вълшебно, свян и непохватност, които бяха истински и неподправени. Доверието в очите й, неумелите й целувки и ласки го плениха.

— Търсим си белята — промърмори той. Гърдите й леко докоснаха неговите. Той стисна зъби — допирът на мокра дантела и гореща плът бе влудяващ. Притисна я още по-плътно към себе си. Коремът й беше плосък и гладък, бедрата невероятно дълги и съблазнителни.

— Не мислех, че мъжете от семейство Рамзи се боят от неприятности — прошепна тя.

Той си играеше с огъня и го знаеше. Чувстваше, че ако продължат със закачките, накрая ще я обладае… Дали тя го съзнаваше? Дали имаше представа какво му причинява, докъде щяха да доведат все по-интимните ласки? Имаше различни степени на невинност, но той беше дяволски сигурен, че нейната е истинска. Да се любиш с жена е едно, а с момиче — нещо съвсем друго.

По дяволите, беше ли готов за това…

Бедрото й се плъзна между неговите и го докосна. Гейдж се отдръпна и пое дълбоко въздух. Желаеше я, до болка искаше да я люби и в същото време жадуваше да продължи агонията на очакването. Разкъсваше се между грубото първично желание и проклетото досадно чувство, което замъгляваше разсъдъка му.

Тя беше само едно дете! Дъщерята на Бру Лангфорд, девствена до мозъка на костите си.

— На колко години си все пак?

Зъбите й спряха на долната му устна и веднага се отдръпнаха, на тяхно място бавно се плъзна езика й.

— На достатъчно — усмихна се тя, без да отделя устни от неговите. — Шестнайсет.

Шестнайсет! Той простена. Катлийн започна отново да се движи и да възбужда и без това пламналото му тяло и той усети как волята започна да му изневерява.

— Кати… сладурче, не съм сигурен…

— Аз съм сигурна — прошепна тя. — Ти не си като другите, Гейдж. Ти винаги си бил… различен.

— Баща ти ще припадне, ако научи…

— Той никога няма да разбере — засмя се гърлено тя. — Аз няма да му кажа. А ти?

Отговорът оправда очакванията й.

Той впи устни в нейните, отхвърляйки доводите на здравия разум и задръжките. Ласките му станаха по-жадни. Тя му отвърна също тъй страстно. Ръцете и устните й се движеха с изненадващо умение.

— Хей, вие там! Какво правите, по дяволите! Веднага пусни дъщеря ми или ще те застрелям на място!

Гласът разцепи тишината като изстрел. За секунда Гейдж си помисли, че баща й е изпълнил заканата си.

Катлийн се изскубна от ръцете му и той се обърна. Погледът му срещна гневното изражение на Бру Лангфорд, яхнал едра сива кобила, която мяташе глава и пръхтеше.

— Гейдж Рамзи! Как не се сетих!

Лангфорд вдигна пушката и стреля на сантиметри от главата на Гейдж. Катлийн изпищя ужасено.

— Татко! Господи, татко, спри! Ще го убиеш!

— Да го вземат дяволите, наистина ще го убия! — изгърмя баща й и скочи от кобилата.

— Недей! Аз съм виновна! Той ми помогна. Телето беше затънало в тинята и Гейдж ми помогна да го извадя.

— Не виждам никакво теле в тинята — изкрещя Лангфорд със зачервено лице. — Виждам малкото си момиче в ръцете на този Рамзи.

— Бяхме целите в кал и дойдохме да се измием!

Очевидно разкъсвана между срама и яростта, Катлийн изплува на плитчината, излезе на брега и дръпна полусухата си риза от храстите.

— Какво, по дявол… Какво правиш във вира полугола! За Бога, Катлийн Лангфорд, ще те…

По лицето на баща й избиха петна. Той гневно пристъпи към нея, но в този момент Гейдж изскочи от водата и се изпречи пред него.

— Тя не е направила нищо, Лангфорд — рече тихо и спокойно. — Бяхме кални и решихме да поплуваме, за да се измием, точно както каза тя. Опитах се да я целуна, но тя ме отблъсна. Това е всичко.

— Гейдж! — опита да се намеси Катлийн.

— Не се интересувам от дъщеря ти, Лангфорд — продължи Гейдж невъзмутимо.

Това беше абсолютна лъжа. Дори в момента, в който я изрече, той знаеше, че желае Катлийн Лангфорд така, както не е желал нищо друго в живота си, но не можеше да го признае. Не и пред Лангфорд.

— Мога да имам всяка жена в окръга. Какво бих могъл да желая от една мършава, уплашена малка девственица като нея?

— Ако още веднъж докоснеш дъщеря ми, ще те убия. Ясно ли е, Рамзи?

Гейдж изсумтя и тръгна към джинсите и ризата си.

— Не се тревожи, Лангфорд. Не се интересувам от деца.

Втора глава

Дъг изруга приглушено и рязко спря на светофара. Катлийн се сепна и се огледа леко замаяна. Спомените бяха толкова живи, че вкусът на целувката на Гейдж сякаш бе все още върху устните й.

Тя се усмихна мрачно. Гейдж беше истински герой онзи следобед, но на нея й трябваха години, за да го разбере. Тогава поведението му далеч не съвпадаше с представата й за героизъм.

Все пак той удържа на думата си. Ядосан на себе си или на нея, а може би уплашен от баща й, той се облече, яхна коня и си отиде, без дори да се обърне. По-късно, при случайни срещи улавяше погледа й за секунда и веднага отместваше очи с безразличие, сякаш му беше съвсем чужда. Като че ли не бяха преживели онези пламенни, бурни няколко минути във вира под водопада.

Тя беше ядосана, обидена и съвсем объркана и това продължи седмици наред. Години след това разбра, че всичко е било актьорска игра и че той я е отблъснал така брутално само за да я предпази от баща й.

В края на краищата надживя всичко. Гордостта й бе дълбоко наранена и тя превърна обидата в гняв. Баща й също забрави за случката и повече никога не я спомена. След това майка й почина, а той се разболя и през следващите няколко години нещата определено тръгнаха зле.

Едва не загубиха „Хай Мейса“. Баща й не беше достатъчно добре, за да ръководи всичко, а същевременно беше прекалено упорит и горд, за да помоли за помощ. Тя полагаше много усилия, но за всяко нещо трябваше да преодолява съпротивата му, а и намесата й дойде прекалено късно. Точно тогава баща й я накара да обещае, че никога няма да продаде ранчото.

— Направи всичко, което е по силите ти, Кати… Всичко! Но не продавай. Обещай ми! Обещай ми, че няма да продадеш тази земя. Тя единствена крепеше семейството… Никога не продавай „Хай Мейса“!

Тя, разбира се, му обеща. Какво друго можеше да направи? Имаше няколко тежки месеца, през които се страхуваше, че баща й няма да оживее, но в края на краищата той прескочи трапа, макар и твърде късно. „Хай Мейса“ беше пред банкрут. Стадата ги нямаше. Земята беше ипотекирана, а банкерите дебнеха като лешояди. Нямаше изход. Положението бе съвсем безнадеждно.

Тогава пристигна Гейдж Рамзи. Почука на вратата и направи предложение, но не за брак, а за бизнес. Той го нарече сливане. Изход.

Катлийн отново се отдаде на спомените.

— Не разбирам за какво говориш.

Той беше дошъл в дома й, сякаш беше негов и предлагаше… Е, тя не проумяваше какво точно й предлага.

— По дяволите, Кати — провлече той. Тъмносините му очи, леко развеселени, се бяха втренчили в нейните. — Стори ми се, че съм съвсем ясен. Просто те помолих да се омъжиш за мен.

Ето, повтори я. Същата дума.

— Не ми прозвуча много като предложение за брак. По-скоро ми прилича на…

— Предложение за бизнес? — подсказа й той. — Ами наистина е такова, сладурче. Чисто и просто — бизнес. Иначе няма да склониш, нали?

Очите му се спряха на нейните като че ли прекалено дълго. Тя се отдалечи от него и погледна през прозореца към веригата от хълмове.

— Едно не може да ти се отрече, Гейдж Рамзи. Поне не криеш, че искаш земята, а не мен.

— Не земята — поправи я той любезно, — а водата. Това е единственото, което имаш и от което се нуждая.

С една дума, ето защо беше дошъл. Сушата, която измъчваше района вече от две години, не беше засегнала само „Хай Мейса“. Дори за големи стопанства като „Тангълфут“ бяха настъпили тежки времена.

— Намалихме стадата наполовина — продължи Гейдж. — Но ако недостигът на вода продължи още дълго, здраво ще загазим. С водата на „Хай Мейса“ бихме могли да издържим.

Катлийн наблюдаваше как един орел се носи на фона на безоблачното небе над южното пасище.

— Не е необходимо да се жениш за мен заради това, Гейдж. Всичко се купува.

Настъпи продължително мълчание. Накрая Катлийн се обърна и улови странния хищен поглед, от който я полазиха тръпки.

— Твоят старец няма да продаде земята, а аз не мога да си позволя да чакам докато умре.

Грубата му откровеност я накара да изтръпне отново.

— И си въобразяваш, че той ще ми позволи да се омъжа за теб?

— Мисля, че си достатъчно голяма, за да решаваш сама. Това е предложение за съвместен бизнес, Катлийн. Нищо повече. И „Тангълфут“, и „Хай Мейса“ са в затруднение. Ти се нуждаеш от пари, аз се нуждая от вода и време. Нямам достатъчно, за да купя ранчото наведнъж, дори да убедя баща ти да го продаде, но ще ми стигнат, за да прогоня кредиторите, които са по петите ти, да подхвана стопанството и да го изправя отново на крака.

— Е?

Изведнъж й стана студено и пусто. Наложи се да преглътне, за да овладее гласа си. Не би трябвало да се тревожи. Винаги беше мечтала да бъде с него, макар да знаеше, че е невъзможно по много причини. Затова не би трябвало да се безпокои, че не я обича…

— Ще изготвим договор. Ти ще живееш при мен като моя съпруга, докато сушата свърши и цената на земята се вдигне. Дотогава аз ще възстановя стадата на „Тангълфут“ и ще изплатя дълговете на баща ти, а двете ранча ще се стабилизират.

Тя не чу, а по-скоро усети, как Гейдж приближи и тялото й се напрегна.

— Баща ти няма да живее вечно — додаде той тихо. — Ако кредиторите разкъсат „Хай Мейса“, това ще го довърши. С този брак ще можеш да задържиш ранчото, докато… Е, докато бъдеш свободна да го продадеш. Тогава може двамата да се разберем за цената и да откупя всичко или да продадем на трето лице. Ще изтегля вложенията си, а ти можеш да вземеш останалото и… да поемеш по своя път.

— И никакви ангажименти?

Беше лудост дори да се помисли и все пак усети, че предложението я изкушава. Беше изтощена от продължаващите с месеци тревоги, от уговорките с хладнокръвните банкери и от чувството, че с всеки изминал ден краят наближава. Би било толкова просто да прехвърли всичко на Гейдж и да го остави да поеме товара.

— Никакви ангажименти.

Гласът му беше дрезгав и идваше съвсем отблизо.

Тя знаеше, че ще я докосне, но се закле да не трепне. Все пак леко се сепна, когато той нежно постави ръце на раменете й. Неусетно спомените я завладяха…

— Спомняш ли си онзи следобед при рекичката? — прошепна той и дъхът му погъделичка тила й. — Няма да бъде толкова трудно да бъдеш моя жена, нали?

Съвсем внимателно, ужасена, че коленете й ще се подкосят, тя стъпи встрани и се обърна.

— Ще го направя при едно условие.

Гейдж леко присви очи.

— Казвай.

— Аз ще спя в моето легло, а ти — в твоето. Само да ме докоснеш и те напускам заедно с „Хай Мейса“.

Той замълча за момент, очите му я изгаряха.

— Проклятие! Знаеш къде да забиеш ножа.

— Такава е сделката. Или я приемаш, или не.

— Струва ми се, че не си в изгодна позиция, за да се пазариш, сладурче. Вълкът е на вратата…

— По-скоро ще дам ранчото на банкерите още днес, отколкото да се продам, за да го спася. Ще се омъжа за теб и ще имаш „Хай Мейса“, докато и двамата стъпим на крака… И докато баща ми е жив. Но няма да спя с теб. Вие от семейство Рамзи все се хвалите, че можете да купите каквото пожелаете. Не се съмнявам в това, но аз не влизам в сметката.

За секунда си помисли, че е отишла твърде далече. Лицето на Гейдж придоби тъмночервеникав оттенък, а очите му се присвиха заплашително. Той пристъпи към нея, но се поколеба. На лицето му заигра мускул.

— Никога не съм си плащал за това — натърти той. — Едва ли сега ще ми се наложи. Щом ти така искаш, добре.

— Добре.

Катлийн преглътна и изведнъж си даде сметка, че победата не я прави щастлива. Дори отвори уста, за да му каже, че го е направила само за да го изпита, че всъщност не иска отделни легла, но само един поглед в изпепеляващите я сини очи й бе достатъчен, за да я накара да замълчи.

— Споразумяхме ли се? — попита той хладно.

Усещането за празнота отново обзе Катлийн. Тя потръпна и едва потисна отчаянието си. После се обърна, за да скрие сълзите.

— Да — прошепна. — Споразумяхме се.

Трета глава

— Ще те оставя пред отделението за спешна помощ и ще потърся място за паркиране. — Гласът на Дъг изтръгна Катлийн от унеса и очите й срещнаха тревожния му поглед. — Май е по-добре да влезем заедно.

— Не ставай глупав. Достатъчно възрастна съм, за да мога да се справям сама.

Но вътрешно беше ужасена. Не искаше да влиза в болницата. Или поне не сама. Не желаеше да се среща с тях. Не можеше да отиде там без подкрепата на Дъг и да чуе от някой преуморен лекар…

— Не се безпокой — каза тя и отвори вратата. — Не е нужно да оставаш, Дъг. Не трябваше майката на Бет да идва чак дотук…

— Оставам. Ще се върна след минута.

Зад големите стъклени врати имаше коридор, който водеше към ярко осветеното бюро за информация. Токчетата на ботушите й кънтяха по голата настилка. Докато вървеше, Катлийн усети как сърцето й заби като лудо, а в гърлото й заседна тежка буца.

Страх, помисли тя. Не от Декър, нито от останалите, а от това, което щеше да чуе. Или от това, което може би се беше случило през дългия половин час, докато пристигнат. Може би вече беше прекалено късно…

Освен сестрата на информацията, в залата имаше още двама души. Млад хирург със зелени дрехи и изнурено, посивяло лице разговаряше с висок, широкоплещест мъж с кожено яке и избелели джинси — без съмнение, представител на семейство Рамзи.

Нямаше нужда да вижда лицето му, за да разбере кой е. Легендарният Декър. За момент силата, която се излъчваше от него, я порази. Това беше арогантност, породена от факта, че името му все още караше всички, дори силните мъже, да преглъщат мъчително. Той говореше с младия лекар с присъщия си заплашителен маниер. Катлийн със задоволство забеляза, че атаката му среща добър отпор.

Точно тогава Декър я видя. Той срещна погледа й и отметна побелялата си глава като тревожен кон. Искрящите му сини очи се присвиха яростно. Но Катлийн знаеше, че тук не е място за сблъсъци. Имаше прекалено много чужди, доста любопитни уши. Семейните проблеми се решаваха зад затворени врати, ако е възможно. Нямаше защо простолюдието да разбира, че дори знаменитостите имат слаби места.

— Не мислех, че ще дойдеш — каза той, ала думите всъщност означаваха: „Как посмя?“

За своя изненада тя не изпита обичайния смут от срещата с него. Изведнъж установи, че той е стар, изтощен и… уплашен. Прочете го в погледа му.

Сърцето й примря. Онемяла, тя се втренчи в набразденото му от бръчки лице.

— Той…

Устата на мъжа се сгърчи и той най-после успя да изрече:

— Не.

— А вие коя сте? — попита младият хирург.

— Катлийн Рамзи. Аз съм съпругата на Гейдж Рамзи и искам да зная как е той.

В този момент старецът стана излишен. Тя почувства неговата омраза и гняв. Лекарят я погледна изпитателно и, както й се стори, с известно облекчение.

— Аз съм доктор Хейнс. Бих искал да разговарям с вас, госпожо Рамзи.

— Само в мое присъствие — изръмжа Декър. — Тази жена няма…

— Извинете ни, господин Рамзи. Ако искате, можете да се присъедините към останалите. С вас ще се видим по-късно. Точно сега трябва да поговоря със съпругата на вашия син — каза спокойно Хейнс.

Той заведе Катлийн в малък уютен кабинет и кимна към едно кресло. После отиде до машината за кафе и повдигна въпросително вежда, докато си наливаше от смъртоносната на вид течност. Тя поклати глава и попита.

— Много е зле, нали?

Той я погледна за момент и кимна.

— По-лошо не може да бъде. — Отпи глътка горещо кафе и присви очи, сякаш размишляваше как да й поднесе останалото. — Ударът е бил челен. Вашият съпруг очевидно е изгубил контрол над пикапа.

Катлийн слушаше, без да го чува. Жив е. Тя непрекъснато си го повтаряше като заклинание. Жив е!

— Ударила го цистерна. Цяло чудо е, че не избухнала, но… Мъжът ви е в критично състояние. Все още не сме напълно сигурни до кои органи се простират нараняванията. През последните два часа се борихме за живота му.

Тя едва събра сили да кимне.

— По телефона ми казаха… че се нуждаете от моето съгласие, за да оперирате.

Той се усмихна.

— Технически. Всъщност вие сте тук, защото аз ви извиках. Той има нужда от вас.

— Гейдж? — примига смаяно Катлийн.

— Дойде в съзнание малко след като го докараха. Успя единствено да извика вашето име. Според баща му вие вече не сте женени.

Неудържим пристъп на гняв обзе Катлийн.

— С Гейдж сме разделени от шест месеца, но все още сме женени. Подозирам, вече сте разбрали, че неговото семейство и аз не сме… близки.

— Имах известни съмнения. Знаете ли, те не желаят да поддържаме изкуствено живота му.

— Какво?

Катлийн подскочи в креслото. Гласът й прокънтя в стаята.

— По принцип това не би трябвало да зависи от тях, но семейство Рамзи дава много пари за тази болница. Това означава, че ако старецът реши да се наложи, никой няма да му се опре.

— Само през трупа ми — отсече Катлийн със студен, равен глас.

— Надявах се, че ще реагирате така. Малко хора могат да се опълчат срещу тях. Не бях сигурен дали вие ще го направите.

— Не ме е страх от Декър Рамзи — излъга тя. — Нито от останалите. Те искат единствено земята. Ранчото. Състоянието на Декър се влоши преди около шест години и той остави Гейдж да ръководи „Тангълфут“. Оттогава не е минал ден, без да съжалява за това. Двамата с Гейдж наистина имат съвсем различен подход, но най-големите неприятности идват от страна на братята му.

Катлийн стана и закрачи из стаята. Беше й ясно, че това не влиза в работата на лекаря, но вярваше, че той трябва да знае какво се крие зад плановете за смъртта на Гейдж.

— Убедили са Декър, че времето на големите стопанства е отминало, че „Тангълфут“ трябва да се продаде на някаква банда инвеститори, които искат да превърнат цялата долина в курорт.

Хейнс подсвирна тихичко.

— Тази земя струва цяло състояние, въпреки сушата.

— Осемцифрена сума — каза Катлийн спокойно. Те искаха да продадат не само „Тангълфут“, но и „Хай Мейса“ — особено „Хай Мейса“ с безценните артезиански кладенци. И макар непрекъснато да си повтаряше, че не я интересува, това не беше вярно.

— А Гейдж не иска да продава. Той е стопанин, а не инвеститор. На него не му трябват парите, а земята. Никой не го поддържа.

Освен мен, каза си тя.

— Разбирам. Значи ако успея да го измъкна, те ще загубят милионите си.

— А вие ще загубите скъпоценната си болница — рече с мрачна усмивка Катлийн. — Мога ли да го видя?

— Не бих ви препоръчал — намръщи се лекарят. — Целият е нарязан от натрошено стъкло. Подготвят го за операция.

— Какви са шансовете му? — Тя трябваше да знае истината.

— Не са добри — промълви той. — Състоянието му е тежко. Още не се знае на какво може да се натъкнем. Истината е, че е останал жив по чудо, но… нали точно тази вечер ще удари часът на чудесата? — добави с усмивка той.

След като излезе от кабинета на лекаря, Катлийн за момент щеше да изгуби самообладание. Прииска й се да крещи, да плаче и да удря по стените с юмруци…

Но не го направи.

Не можеше да си позволи този лукс. Точно сега те я очакваха, наточили зъби като кръвожадни акули.

Трябваше да се приготви за срещата с тях, да се овладее и да им покаже, че животът на Гейдж и цялото ранчо сега са в нейни ръце.

Не че това щеше да ги възпре. При тази мисъл тя потръпна от гняв. Нека опитат, по дяволите! Нека само опитат.

— Госпожа Рамзи?

Тихият глас я накара да се обърне. Една сестра й подаде изтъркано кожено яке.

— Полицаите са успели да измъкнат само това от пикапа на съпруга ви.

Катлийн го пое сковано. То натежа в ръцете й и познатият мирис на кожа я обгърна. В този момент осъзна, че през цялото време се е самозаблуждавала и дълбоко в себе си не е вярвала, че всичко това е истина. Очаквала е Гейдж да се появи в коридора всеки момент, с енергичната си походка, с бляскавата си златисторуса коса, жизнен, жив, несломим.

Тя тихо благодари, преглъщайки сълзите си. Сестрата се усмихна съчувствено и й подаде още нещо.

— И това. Отгоре е написано името ви. Мисля, че той би желал да го получите.

Катлийн погледна тънката кутия в ръката на жената. Очевидно имаше някаква грешка. Подаръкът беше опакован в металносиня хартия и вързан с блестяща сребриста панделка. На малкото етикетче Гейдж наистина беше написал „Кати“. Но сигурно това беше някоя друга Кати, с която се е срещал напоследък. Вероятно е отивал при нея, когато…

Тя усети втренчения поглед на сестрата.

— Благодаря ви — рече отново.

— Онази врата е към чакалнята. Там е тихо. Може би ще искате да останете сама за няколко минути, преди семейството на съпруга ви да дойде.

— Да — прошепна Катлийн.

Тя седна сковано, притиснала якето до гърдите си. Сега идваше най-лошото — пълното безсилие. Трябваше само да седи тук безпомощно и да чака.

Трябваше да ме пуснат вътре, помисли си тя. Той ми е съпруг. Познавам го най-добре от всички и само заради мен би се борил за живота си.

Ако не за друго, то поне за да ме накара да изпълня всички условия на брачния ни договор до горчивия край.

Няма да ме оставиш да се измъкна толкова лесно, нали, Гейдж? Ти никога не се отказваш от нещо, което си решил да задържиш. Тогава се бори за мен, по дяволите! Бори се!

Лицето й бе обляно в сълзи. Тя ги избърса с ръка и започна да търси из джобовете си носна кърпа. Гейдж се дразнеше, когато тя плачеше. Сълзите го измъчваха и той заявяваше, че не са честно средство за борба.

Тя се засмя през сълзи, като си помисли какво би казал, ако можеше да я види сега.

„И ти не се отказваш лесно от нищо, Кати. Само не ми казвай, че си се отказала от мен. Ти си достатъчно силна и аз имам нужда от теб, скъпа.“

Катлийн се намръщи и продължи да търси носна кърпа. Странно какво прави човешкото въображение в такива моменти. Чуваше гласа на Гейдж така, сякаш беше до нея и все пак не можеше да си го представи да моли за помощ. Да спори с нея и да й се подиграва — да, но да й каже, че има нужда от нея — никога.

Празни надежди, каза си тя мрачно.

Търсенето се оказа безрезултатно и тя изруга изморено. Тогава й хрумна да претърси джобовете на Гейдж. В единия успя да намери кърпа и я измъкна. В нея имаше нещо. Тя я разтвори и в дланта й падна малко стъклено ангелче.

Нейното ангелче. Гейдж й го беше подарил за Коледа, година след като се бяха оженили. Не може да бъде! Тя самата разби онова ангелче в пристъп на ярост и видя парчетата пръснати по пода на спалнята си.

И все пак беше то. Тя забеляза местата, където късчетата бяха слепени и прокара пръст по нащърбения край на едното крило.

Очите й се изпълниха със сълзи и тя дори не се постара да ги избърше. Защо, Гейдж? Защо…

Спомените отново я връхлетяха…

Четвърта глава

Това беше тяхната първа истинска Коледа след сватбата. Както винаги, цялото семейство щеше да се събере в просторната къща на Горд в подножието на планината. Декър, който живееше в ранчото в доста обтегнати отношения с Гейдж и Кати, тръгна по-рано, защото искаше да се отбие при приятели в града.

Цяла сутрин съобщаваха за предстоящи снежни бури, но Гейдж беше решил да не тръгва, преди да се е уверил, че всичко е здраво залостено. Виелицата се развихри тъкмо когато се канеха да потеглят. Не се бяха добрали дори до главния път и той спря пикапа, поклати глава и заяви, че ще бъде истинско самоубийство, ако продължат. При това се усмихна малко тъжно и я изгледа странно настойчиво, сякаш се чудеше как ще възприеме новината.

— Няма да е кой знае каква Коледа — добави той тихо. — Съвсем сами…

Катлийн успя да се усмихне. Тя би предпочела да прекара Коледа вързана гола в преспите вместо в компанията на семейството му, но реши да не му го казва. Само щеше да предизвика поредния спор, а й беше дошло до гуша да спори.

— Няма да е чак толкова лошо — отвърна тя спокойно. — Ще украсим елхата и ще гледаме коледното предаване по телевизията.

Той кимна бавно, без да откъсва поглед от нея.

— Това означава, че няма да видиш баща си…

— Той няма да се разсърди. Ще прекара заедно с леля Мод. Поканили са голяма компания на коледна вечеря, едва ли ще бъде самотен. Ще се отбия при него, когато разчистят пътищата — добави тя.

Говореше прекалено много. Изведнъж, неизвестно защо, й стана нервно. Помисли си, че е от начина, по който той продължаваше да я гледа, от чисто мъжкото му присъствие в кабината на пикапа, която сякаш се беше смалила от широките му рамене и дългите крака, от възбуждащия дъх на сено, потни коне и кожа.

— Ами ако токът спре?

Сега вече той се шегуваше. Ъгълчетата на очите му се бяха свили присмехулно.

Тя вдигна рамене. Опитваше се да не обръща внимание на ръката му, отпусната небрежно на гърба на нейната седалка и сякаш неволно допряна до яката на коженото й яке. Още сантиметър и щеше да докосне врата й.

— Ами… ако изгасне, ще седим пред камината и ще играем карти или… нещо друго.

Ама че работа! Няма ли да спре да я гледа така? Имаше нещо в очите му — тънък, но осезаем намек за сексуално привличане, в начина, по който се беше втренчил в устните и извивката на врата й. Тя се смути. Откак се бяха оженили, нито веднъж не я беше гледал така, както при реката Файъруийд.

И този момент тя изведнъж осъзна, че наистина бяха съвсем сами. Икономката Марта замина при дъщеря си за празниците, а Гейдж беше освободил и работниците за четири дни. Значи щяха да бъдат само те двамата в голямата стара къща, за пръв път наистина сами.

— Времето се влошава. — Това беше първото нещо, което й хрумна да каже само за да наруши тишината. — Трябва да се връщаме, преди снегът да засипе пътя.

— Права си. Никак не ми се ще да прекараме първата годишнина от сватбата си в преспите.

Годишнина от сватбата! Думите пронизаха Катлийн право в сърцето — като кристално острие.

Господи! Как можа да забрави? Ожениха се точно преди една година на Коледа.

Той никога не споменаваше факта, че са женени. Никога не се обръщаше към нея като към съпруга и с нищо не издаваше, че тя е нещо повече от обикновен член на домакинството.

Е, докосваше я от време на време. Приятелски я прегръщаше през раменете, когато беше в добро настроение, или я хващаше през кръста по съпружески, когато бяха навън. Леко докосваше с пръсти лицето й в редките случаи, когато я целуваше за пред хората по челото или по бузата. Но иначе, съдейки по усилията, с които я отбягваше, тя можеше да се закълне, че самата мисъл да се допре до нея го отвращава.

Но какво друго можеше да очаква? Той беше честен с нея от самото начало, а тя прие да участва в сделката — това не можеше да се нарече брак — с пълното съзнание какво прави. Трябваше да е луда, за да храни глупавата надежда, че един ден Гейдж Рамзи ще се събуди, влюбен до уши в нея.

Освен това всичко щеше да продължи, докато „Тангълфут“ и „Хай Мейса“ стъпят на крака и докато баща й е жив. Една дъщеря можеше да направи за баща си поне това. Жертвата не беше толкова голяма. Макар да не я задушаваше от любов, Гейдж в никакъв случай не се държеше зле с нея. Всъщност понякога любезността и нежните му погледи й действаха дори по-лошо от пълното безразличие, защото будеха измамни надежди.

Пронизителният звън на телефон прекъсна нишката на спомените и принуди Катлийн, макар и неохотно, да се върне в настоящето. Тя стисна силно очи в нежеланието си да приеме грозната реалност. Неизвестно защо сънят беше от особена важност, сякаш ако успееше да го задържи, щеше да задържи самия Гейдж.

Ако се съсредоточи, ще успее да се върне обратно в пикапа, в онази студена, снежна утрин, обратно при Гейдж…

— Как е кръвното налягане?

— Всичките му показатели са добри. Как е при вас?

— По-добре отколкото очаквах. Имал е невероятен късмет.

Тихият, неразбираем шепот продължаваше да го тормози, сякаш се опитваше да го откъсне от спокойствието и топлината на сънищата му. Гейдж искаше да се върне обратно при нея. Там беше в безопасност. Сънят беше толкова истински, че той почти усети пронизващия зимен въздух в дробовете си и чу скърцането на снега под гумите на пикапа. Току-що й беше казал, че ще се наложи да прекарат Коледа и годишнината от сватбата съвсем сами. Ако успее да се концентрира, ще се върне при нея.

Той потъна в спомените…

Без съмнение това беше най-тъпата идея, която му бе хрумвала. Пикапът налетя на преспа и отскочи напред като необязден кон. Кормилото почти му се изплъзна, той изруга и го овладя с усилие.

Защо изобщо допусна мисълта, че ако останат сами за няколко дни, нещата ще се променят? Тя го мразеше до мозъка на костите си. Един романтичен епизод и снеговете нямаше да промени нещата.

Планът му беше хрумнал вчера следобед, когато в прогнозите за времето започнаха да предупреждават за очакваните тежки зимни условия. Вече беше освободил Марта и работниците за няколко дни. Оставаше му само да отпрати Декър по-рано — нелека задача, с която се справи успешно — и да изчака времето да се развали достатъчно, така че връщането да не бъде подозрително.

Всичко се подреди идеално. Единственият проблем беше, че сега изгуби увереност и не знаеше какво да прави.

Двамата едновременно се потърсиха с очи. Погледите им се срещнаха за секунда и Гейдж почувства как стомахът му болезнено се сви на топка. И друг път му се беше случвало, макар и много отдавна, да долови така осезателно женското й присъствие. Но сега нещата бяха много по-сложни. Той ги виждаше не само такива, каквито бяха — мъж и жена, обвързани от нежелан брак — но и такива, каквито можеха да бъдат.

Мисълта премина като ток през тялото му и остави след себе си болезнено желание да я сграбчи в прегръдките си и да слее устни с нейните в дълбока, шеметно безумна целувка. Само с усилие на волята успя да се удържи.

Искаше да вкуси тези устни с цвят на ягода, да докосне гъвкавото й тяло и да почувства сатенената й кожа. Жадуваше да я притисне към себе си и да усети нейната топлина.

Но най-силно желаеше да я люби като неин съпруг, да потъне във влажната топлина на тялото й, да се движи в нея, да я почувства, да я вкуси, да се опияни от усещания. Искаше да чуе как тя безспир шепне името му с натежал от желание глас и как го зове накрая, когато я доведе до блаженството. Тогава щеше да вдигне глава и да вие като вълк при пълнолуние, докато светът се разлети на парчета.

Не беше се любил с жена повече от година. Понякога се будеше нощем, облян в студена пот, така болезнено възбуден, че едва си поемаше въздух. Тогава лежеше в тъмнината и си мислеше за Катлийн, с която го разделяше само една стена.

Ако си бе дал сметка колко трудно ще му бъде, никога нямаше да го направи. Но не беше обмислил тази страна на въпроса. Не беше предвидил какво ще стане, ако се ожени за нея, без да може да я докосва. Бе таил надеждата, че тя ще се влюби в него — искаше да накара хладната и недостъпна Катлийн Лангфорд да загуби ума си — но в края на краищата си бяха разменили ролите.

И двамата мълчаха по време на тежкото пътуване през снежната виелица и преспите към ранчото. Дори когато влязоха в къщата размениха само няколко думи. Стаите бяха потънали в зловеща тишина, която изостри напрежението между тях до нетърпимост. Гейдж измърмори, че отива да провери добитъка и излезе, преди да е плюл на обещанията и разума и да я е отнесъл в леглото.

Или да съм направил опит за това, напомни си той с мрачна усмивка, докато крачеше през дълбоките до коляно преспи към близкия обор. Имаше голяма вероятност още с първата целувка да получи някой юмрук. Катлийн Лангфорд не беше от жените, с които човек може да си играе. Дори ако си женен за тях.

Но когато се върна след около час, започна да я търси из цялата къща.

Намери я в кухнята, заобиколена от купи и тави за печене. Наоколо се носеше уханието на горещи курабийки. Масата беше отрупана с пакети брашно и захар и шишенца с подправки, а хладната и недостъпна Катлийн, с разрошена и набрашнена коса и зачервено от топлината на пещта лице, бе препасала една от огромните престилки на Марта. Беше се надвесила над курабийките и съсредоточено ги украсяваше с бледорозова глазура.

— Не знаех, че можеш да готвиш.

Гейдж я заобиколи и надникна с любопитство над рамото й, когато тя започна да ги поръсва със захар.

Катлийн се изправи и той долови аромата на сапуна й. Очите й блестяха, когато извърна поглед към него, а бузата й бе изцапана с брашно. Изведнъж той се зачуди дали би посмял да я целуне. Реши да не опитва.

— Разбира се, че мога да готвя — отвърна тя през смях и отмести с ръка кичур коса от челото си.

Помисли си, че всъщност не я познава, а това го подсети за хилядите други неща, за които не трябваше да мисли тази вечер. Откъсна поглед от нейния, наведе се и взе една курабия.

— Коледа не е истинска Коледа без тези ангелчета — рече Катлийн. — Те бяха нещо обичайно у нас. Помагах на мама да ги украсява — поне си мислех, че го правя, а всъщност унищожавах по две за всяко, което приготвях.

Гейдж се усмихна и отхапа от курабийката.

— Всичко това ми е липсвало. Бил съм на две години, когато майка ми е починала. Дори не я помня…

Катлийн го погледна някак странно. После изведнъж се усмихна и му бутна шприца с глазурата в ръцете.

— Никога не е късно да станеш отново дете. — Изглежда Гейдж не успя да скрие изненадата си, защото тя се разсмя. — Лесно е. Нека ти покажа…

Хвана нежно ръцете му и му показа как да стисне така, че да покрие курабията с равномерен слой глазура. Резултатът не беше много окуражителен.

— Е, никой не се е родил научен — успокои го Катлийн.

Гейдж избухна в смях.

— Не ми се ще да ти го казвам, сладурче, но ми изглежда безнадеждно. Артистичните ми дарби се ограничават до боядисването на обори и огради.

— Няма нищо безнадеждно — настоя тя.

— Дори и аз ли?

— Дори и ти. — Тя му хвърли закачлив поглед и отново го хвана за ръката. — Чудесно! Хайде да опитаме пак…

Сърце не му даваше да й каже, че си губи времето. Освен това му беше приятно да бъде до нея, да чувства топлината на тялото й. Косата й гъделичкаше лицето му, а ръката му се допираше до мекия овал на гърдите й. Никак не му беше лесно да се съсредоточи върху напътствията й. Мислите му се отклоняваха в какви ли не посоки и нито една от тях не беше свързана с коледните курабии.

Накрая не издържа. Само секунда още и последствията можеха да бъдат сериозни — да я завърти с лице към себе си, да я прегърне и да притисне устни към нейните. Или съвсем да зареже тънкостите на съблазняването, просто да я метне на рамо, да я занесе до най-близката спалня и да я люби до изнемога!

— Трябва да тръгвам!

Тя опита да каже нещо, но Гейдж бързо излезе. По-далече от изкушението, от това, което желаеше, но не смееше да поиска. Беше й казал, че бракът е сделка и нямаше да се отрече от думата си.

Много по-късно той се върна в дневната и я намери седнала пред камината, загледана в пламъците с толкова тъжно изражение, че сърцето му се сви.

Гейдж бавно приближи до нея. Вътре ухаеше на борова смола, курабии и печена шунка, но можеше да се закълне, че е доловил парфюма й още в средата на стаята.

Пламъците играеха по лицето й и когато тя вдигна очи, изведнъж му се стори, че е плакала. Но Катлийн се усмихна, протегна се блажено и той реши, че е сбъркал.

— Гладен ли си? Опекох шунка и…

— Може би по-късно.

Приседна на килимчето до нея с чувството, че ако се движи прекалено рязко, тя ще избяга като уплашена сърна. Повъртя в ръцете си лъскавата кутийка, учуден от собствената си непохватност.

— Знаеш ли… купих това от града миналата седмица. Помислих си, че може да ти хареса. — Изненадата на лицето й го накара да се засмее. — Отвори я!

— Още не е Коледа.

— Няма значение. Това не е коледен подарък.

Очите им се срещнаха.

Катлийн се усмихна, подви крака и започна да развива пакета със светнал поглед. Гейдж наблюдаваше как тя измъкна виненочервената кадифена кутийка от опаковката и забеляза как изражението на лицето й леко се промени. Отвори капачето и ахна.

— О, Гейдж! Прекрасен е!

— Сигурно си се почувствала измамена по отношение на годежния пръстен. — Той посегна импулсивно, хвана я за брадичката и я целуна нежно по устните. — Честита годишнина, малката. Издържахме цяла година.

Очите й изведнъж помръкнаха, после тя се усмихна, кимна и отново погледна пръстена.

— Да. Изглежда се получи. — Пое дълбоко въздух и продължи: — Великолепен е, но не мога да го задържа, Гейдж. Не е уместно. Не и при тези обстоятелства. Ще бъде фалшиво.

— По дяволите, Кати… — Гласът му секна. — Искам да го приемеш — рече грубо, взе кутийката, измъкна пръстена и го сложи на ръката й. — Знам, че за теб не означава нищо, но искам да го задържиш. После можеш да го продадеш, но сега искам да го приемеш.

Тя го погледна колебливо, но след малко кимна и остави кутийката встрани. Гейдж леко си отдъхна.

— Не съм ти купила нищо — каза тя, без да го поглежда. — Помислих, че…

— Нищо не съм очаквал — отвърна той дрезгаво. — Купих пръстена, защото смятам, че ти дължа нещо в края на краищата. В сделката трябва да има нещо и за теб. Приеми го като инвестиция за бъдещето си, ако така ти харесва повече.

След малко тя кимна, свела поглед, и Гейдж не можа да види изражението й. Изведнъж се запита как е възможно да споделяш живота си е някого и въпреки това да се чувстваш така ужасно самотен.

Той притеснено прокара пръсти през косата си и най-неочаквано изруга. Катлийн изненадано вдигна поглед.

— Извинявай — усмихна се насила Гейдж. — Купих пръстена, за да те зарадвам, а не да ти разваля празника.

— Не си ми развалил празника, Гейдж. Всъщност тъкмо си мислех колко е хубаво без… — Тя замълча навреме. — Искам да кажа, когато сме сами. Толкова рядко ни се удава случай да поговорим…

На светлината на камината косата й блестеше като черна коприна и Гейдж изпитваше непреодолимо желание да зарови пръсти в нея, но не смееше. Моментът беше твърде красив, за да го развали с едно невнимателно докосване.

— Не ти е лесно, нали? — попита той неочаквано. — Имам предвид нашия брак.

Тя сви рамене с пресилена безгрижност.

— Не е така лесно, както очаквах. Ти не си виновен. Винаги си бил честен с мен. Но със семейството ти върви… трудно.

Гейдж изсумтя.

— Искаш да кажеш, че семейството ми е непоносимо. Старецът е вбесен задето ръководя „Тангълфут“ без негова помощ, а братята ми и Керъл умират от яд, защото той ми даде цялата земя, вместо да я раздели между всички.

— Мисля, че е разумно да не се дели земята.

Тя го погледна и Гейдж прочете останалото в очите й. Той беше единственият от шестимата, който наистина милееше за земята. Тод би пропил своя дял, Горд би го проиграл на покер, Джо би го продал за много пари, Брек би го използвал, за гаранция при някоя от съмнителните си сделки, а Керъл би го заложила като примамка за поредния богат съпруг.

Той се изсмя мрачно.

— Само че „Тангълфут“ струва милиони, по-точно — земята.

— Това се дължи на труда ти — добави тя тихо. — Когато той остави земята на теб, а на тях — парите, „Тангълфут“ беше пред фалит. Ти го изправи на крака и сега те го искат.

Странно, колко е лесно да седиш пред камината и да разговаряш с нея, помисли Гейдж. Те бяха съпрузи, но почти не се познаваха. За пръв път откакто бяха женени изпита съжаление за онова, което беше пропуснал. Не само прегръдките и страстните нощи, но и разговорите, взаимността, закачливите погледи и нежния смях.

Сухите дърва весело припукваха в камината и в стаята бе уютно и топло. Изведнъж го прониза непоносимо усещане за самота при мисълта, че никога вече няма да бъдат толкова близки. Проследи с поглед профила й и се почуди как досега не беше забелязал малката, безупречна извивка на ухото и нежния овал на лицето, очертан от косата й. Тя леко се размърда и обърна глава, преди Гейдж да успее да отмести очи.

Погледът й излъчваше топлината на огъня и беше мек като неоправено легло. Сърцето му сякаш спря. Бе един от онези мигове в живота, които граничат с вечността. Изведнъж стаята и всичко в нея сякаш изчезна и те останаха сами — един мъж и една жена.

Съпруг и съпруга.

Гейдж преглътна, без да откъсва поглед от нея. Огряна от светлината на огъня, кожата й изглеждаше млечнобяла, устните й бяха така сочни и съблазнителни, че той се закле да ги вкуси и, без да се замисля, се наведе към лицето й.

Очакваше тя да се отдръпне. Очакваше изблик на гняв, но вместо това устните й се разтвориха под неговите и той почувства дъха й, както и нежния аромат на парфюм, когато Катлийн едва доловимо се приближи.

Хрумна му, че си търси белята. Но в същото време беше щастлив, че вместо да избяга, тя се беше превърнала в ръцете му в покорно въплъщение на женственост, топлина и нежност. Устните й имаха вкус на канела и бренди, а движенията на езика й събуждаха огнено желание.

Той дори не се опита да разбере какво става през следващите няколко минути. Не си спомняше кога е плъзнал длани под тежкия вълнен пуловер, но те бяха изпълнени с топла, копринена плът. Не си спомняше да са лягали на килима, но все пак осъзнаваше, че е в плен на нейните ръце, а стройното й тяло се извива предизвикателно до неговото.

Не чу, а по-скоро усети как Катлийн изстена и разбра, че това е съгласие, а не отказ. След това нежните й пръсти се озоваха под ризата му, погалиха гърдите му и той неволно трепна, когато възбудата се разля по тялото му като разтопен метал.

Ако не спре сега, никога няма да го направи. Това не беше безобидна коледна целувка, а сериозно…

— Кати… — Той откъсна устни от нейните и я задържа на разстояние. Сърцето му биеше до пръсване и всеки нерв в тялото му жадуваше за нея. — Започва да става горещо, миличка, и волята ми като че ли започва да се огъва…

— Искаш ли да се любим, Гейдж?

Въпросът беше зададен тъй открито, че Гейдж успя само да се втренчи недоверчиво в нея. Тя замълча, без да откъсва поглед от него, после се освободи от прегръдката му, седна и, без дума да отрони, съблече пуловера.

Косата й се разпиля по раменете и устата на Гейдж пресъхна. Тя носеше дантелен сутиен с цвят на праскова. Връхчетата на гърдите й прозираха през тънката материя. Той затаи дъх, когато ръката й докосна закопчалката.

— Не си играй с мен, Кати. Моля те, Кат… не ме възбуждай така.

Закопчалката се отвори безшумно и освободи гърдите й.

— Докосни ме — прошепна тя и посегна към ръката му. — Направи го истински, Гейдж. Направи ме своя жена…

След това не се чуваше нищо друго освен шепота на жаравата в камината.

Много по-късно той й даде втория подарък.

— Без повече пръстени — предупреди го тя закачливо, докато развързваше панделката.

— Съгласен съм. Един годежен пръстен е пределът на възможностите ми — усмихна се той.

Очите й се разшириха от изненада, когато извади от кутията малкото стъклено ангелче.

— Гейдж, прекрасно е!

— Напомня ми за теб. Купил съм ти и истински подарък. Той е под елхата, но това ми хвана окото и… помислих си, че ще ти хареса.

— Обичам го!

Катлийн се засмя със светнал поглед и той се учуди на способността й да го изненадва. Повечето жени при наличието на сапфири и диаманти щяха бързо да забравят за евтиното стъклено ангелче, а Кати реагира така, сякаш то беше по-ценно от пръстена.

— Надявам се, не бързаш за вечеря — прошепна той и я притегли към себе си. Плъзна ръце по тялото й, поглъщайки я с очи. Погледът й ясно подсказваше, че не е гладна.

По-късно Гейдж наблюдаваше с премрежен поглед как гъвкавото й тяло се движи като пламък върху неговото, взимайки и отдавайки без остатък.

Тя е моя, помисли си той. Вече нищо нямаше да бъде същото.

Пета глава

— Кати? Катлийн?

Гласът я върна към действителността. Тя вдигна очи и срещна загрижения поглед на Дъг.

— О, здравей. Извинявай… сигурно съм задрямала…

По суровото му лице се изписа облекчение.

— Има ли нещо ново? Срещна ли се с лекаря?

Тя кимна уморено.

— В операционната е от няколко часа. — Гласът й прозвуча странно дори за нея самата. — Много е зле, Дъг — прошепна с насълзени очи. — Не… — Тя прехапа устни, за да не се разплаче. — Не се знае дали…

— Всичко ще бъде наред — прошепна Дъг и я притисна към себе си. — Той е Гейдж Рамзи, Кат! Наистина ли смяташ, че някаква незначителна автомобилна злополука ще го спре?

Тя опита да се засмее, но не успя. Дъг я пусна и сериозно се взря в очите й.

— Наистина, Кати, Гейдж не се предава лесно и ти го знаеш. По дяволите, та той е Рамзи! Лекарите няма да посмеят да го изпуснат.

Това най-сетне я накара да се засмее.

— Трябва да си тръгваш, Дъг. Стоиш тук от часове. Коледа е. Трябва да бъдеш при семейството си. Аз ще се оправя.

— Не се безпокой. Преди няколко минути говорих с Бет. Майка й вече е отишла при децата, а тя самата пристига с термос, пълен със супа и сандвичи с месо от пуйка. — Той се огледа. — Искаш ли нещо? Одеяло или възглавница?

Катлийн само поклати глава.

— Яде ми се нещо сладко — изправи се Дъг. — Видях автомат за сладкиши навън. Искаш ли нещо?

— Не, благодаря. Добре съм…

Той се усмихна недоверчиво, кимна и тръгна към вратата.

Дъг беше прав. Гейдж наистина не се предаваше лесно, но всички чудеса на медицината бяха безсилни, ако човек няма желание за живот. Хирурзите щяха да направят каквото беше необходимо, но в края на краищата всичко зависеше от него самия.

— Бори се, проклетнико! — прошепна тя и насочи мислите си към него, сякаш можеше да влее жизнени сили в тялото му. — Бори се, Гейдж Рамзи! Ти никога не си бягал от трудностите. Не се предавай и сега!

Тя погледна малкото стъклено ангелче в ръката си и си припомни онези четири вълшебни коледни дни с Гейдж… Когато се събудиха на следващата сутрин бурята беше утихнала. Играха в дълбокия сняг като малки деца. Смяха се, гониха се и си разменяха закачки като всички влюбени. Вечер седяха пред запалената камина и просто разговаряха прегърнати, а после си лягаха и се любеха до зори.

Бяха опиянени един от друг и се любеха, когато и където ги завладееше желанието, въодушевени от свободата, която имаха, и от близостта, която бяха открили. Пред камината, на голямото твърдо канапе, в кабинета, на кухненския под пред смаяните погледи на двете големи сиви котки, в куп благоуханно сено в обора. Не можеха да откъснат ръце един от друг.

Веднъж се любиха дори в снега, обладани от безумна страст, докато се бореха с пластовете дрехи и се задушаваха от смях. Беше много бързо и много хубаво и когато лежеше в прегръдките на Гейдж, задъхана и с пламнало лице, тя разбра, че отношенията им са се променили безвъзвратно.

Замечтаната усмивка на Катлийн угасна и тя прокара пръст по едва забележимата пукнатина на крилото на ангела. Вълшебството, разбира се, не трая дълго. Скоро се появи Декър, а след него се върнаха работниците, Марта и всички останали и животът в „Тангълфут“ потече постарому.

Гейдж се промени за броени часове. Той отново стана хладен и недостъпен, угрижен от старите дрязги с Декър. Нежността и смехът си отидоха изведнъж. Онази нощ той дойде в стаята й и за момент Катлийн си помисли, че може би ще успеят да запазят атмосферата на изминалите четири дни, но и двамата се чувстваха неловко и накрая се скараха.

Катлийн му изкрещя да се маха. Той излезе с побеляло от гняв лице. Последното, което си спомняше от тази вечер, беше как хвърли стъкления ангел след него и чу звъна на строшено стъкло.

На сутринта потърси парчетата с мисълта, че може би ще успее да ги залепи, но не ги откри и реши, че Марта ги е изхвърлила.

Но явно Гейдж ги беше събрал. Беше ги взел и ги беше залепил несръчно, опитвайки се да поправи непоправимото. Беше запазил счупените парченца стъкло, сякаш те наистина означаваха нещо…

Катлийн долови движение и вдигна глава. Декър стоеше на вратата на чакалнята. Лицето му беше набръчкано и посивяло. Тя изведнъж осъзна колко е стар. Стар и уплашен. За част от секундата това дори не беше Декър Рамзи, а просто един баща, чийто син може би щеше да умре.

Но после погледът му стана отново суров и съчувствието на Катлийн се изпари. Тя се изправи. В ръцете си продължаваше да стиска якето на Гейдж.

— Има ли нещо ново?

— Не предполагах, че все още си тук.

— Искаш да кажеш, че си се надявал да не съм — поправи го Катлийн.

Кога двамата с Декър бяха станали такива врагове? Вероятно от самото начало. Декър управляваше клана Рамзи с желязна ръка, изискваше абсолютно покорство, а тя беше рисковата карта в едно иначе послушно тесте. Противопоставяше му се при всеки удобен случай. Беше прекалено свикнала с пристъпите на гняв на баща си, за да се впечатли от неговите. Нейното непокорство, както и увереността на стареца, че тя стои зад бунтарските настроения на Гейдж бяха достатъчни, за да я намрази.

— Докторът казва, че ти трябва да подписваш документите.

— Аз съм му съпруга.

Декър изсумтя.

— Струва ми се, че ти се отказа от това право, когато си отиде преди шест месеца, госпожичке.

Нямаше смисъл да спорят. Защо да му обяснява, че е напуснала Гейдж не защото не го обича. Беше точно обратното.

— Лекарят не каза ли нещо друго? Той е в операционната от часове…

Декър поклати неохотно глава. За момент й се стори някак неуверен, почти уязвим. После той се окопити, изправи рамене и изгледа Катлийн е познатата неприязън.

— Ти обърна момчето ми срещу мен — изграчи той. — Една жена не трябва да застава между баща и син.

— Ти сам обърна Гейдж срещу себе си. — Катлийн изведнъж го съжали. — Ти му даде ранчото, а след това не го остави да го ръководи. Той е мъж, Декър, не е момче. Време е да го разбереш.

— Той не знае как се ръководи ранчо! Докара ония компютри, преговаря с японски банкери. На човек не му трябва компютър, за да види дали свети слънцето и кладенецът пресъхнал ли е.

— Светът се променя — отвърна Катлийн уморено.

През изминалите шест години Гейдж водеше тази битка и се мъчеше да издърпа „Тангълфут“ в двайсет и първи век, но трябваше да се бори с Декър за всеки сантиметър.

— Хей, татко, какво…

Горд Рамзи замръзна на вратата. Червендалестото му лице с изразени челюсти помръкна, когато погледът му спря на Катлийн. Както всички останали членове на семейство Рамзи и той беше висок и широкоплещест, но от редовното преяждане и алкохола беше напълнял и придобил нездрав вид.

— Какво търсиш тук? — запита той враждебно. — Мислех, че Гейдж се е отървал от теб веднъж завинаги. — Приближи се, за да я изгледа отблизо. Дъхът му вонеше на бърбън. — Знам защо си дошла. Не си точи зъбите да продадеш „Тангълфут“, когато Гейдж умре. Това ранчо е на Рамзи и ти няма дори да го помиришеш. Сега то е наше заедно с „Хай Мейса“. Няма да видиш и пени от него!

— Твоят брат е мой съпруг — напомни му Катлийн, прикривайки непоносимата болка. „Когато Гейдж умре…“ Не „ако“, а „когато“…

Горд се усмихна широко.

— Може все още да си омъжена за него, но само на хартия, а тя гори, миличка. Хартията гори.

Катлийн се отдръпна. Повдигаше й се от вонята на алкохол и от неговата лакомия. Той се захили и малко след това заговори с Декър. После двамата излязоха и тя остана сама.

Пръстите й се вкопчиха в коженото яке на Гейдж, след това се отпуснаха и тя пое дълбоко въздух. Той няма да умре, каза си сковано. Няма да умре!

Гласовете бяха все още там — досаден шепот в периферията на съзнанието му, но той не им обръщаше внимание, искаше да изчезнат. Сънуваше ангели и се бореше да задържи ефирните видения, които се носеха в тъмнината наоколо. Но те му убягваха и се стопяваха в далечината.

Изведнъж се сети за стъкленото ангелче, което купи за Кати онази Коледа, която прекараха сами на ранчото. Спомни си радостта, изписана на лицето й, когато го разопакова. Спомни си как се върна в стаята й в нощта, в която се скараха, и го видя да лежи строшено на пода. Той самият не знаеше защо се върна тогава. Искаше да поговорят. Да й се извини за обидните думи и нетърпението, да я прегърне и да съживи мимолетното вълшебство от изминалите дни.

Но си тръгна, без дори да я събуди и взе счупеното ангелче. Нямаше смисъл да опитват да върнат нещо, което вече не съществува. Онези четири дни, изпълнени със смях, взаимност и любов не са били реалност.

Тъмнина и болка сякаш започнаха да го обгръщат отвсякъде. Той изведнъж се уплаши. Смъртта — винаги толкова абстрактна, сега му се стори реална и близка, мамеща със съблазнителното обещание за спокойствие. Но той не искаше да слуша. Опита да си припомни усмивката на Кати, блясъка на очите й в онези редки моменти на непресторен смях, аромата на кожата й…

А тъмнината се сгъсти и болката се усили. Тогава той извика името й. Кати, имам нужда от теб! Къде си, Кат? Къде си…

Катлийн трепна и се събуди. Гласът на Гейдж все още ехтеше в ушите й. Тя се огледа, объркана и смутена, и разбра, че е сънувала.

Погледна големия часовник над вратата и с изненада установи, че е спала само няколко минути. Невъзможно беше времето да тече толкова бавно. Дъг се върна и остана при нея за малко, после пристигна Бет с горещата супа и кафето. Приятелката й беше все още там, заспала в голямото кресло. Катлийн реши да не я безпокои.

По-лесно й беше да не говори и да не се усмихва насила. Самообладанието й се беше изчерпало. Просто не й стигаха сили да се хвърли на пода и да заплаче като малко дете. Освен това лекарите не трябваше да допускат, че тя не е в състояние да взима решения. Тя беше всичко, което Гейдж имаше, и нямаше да го изостави.

Също както през онова лято, когато той реши да обязди дорестия жребец и едва не си счупи врата.

Тя се усмихна, придърпа якето на Гейдж около раменете си, затвори очи и си припомни…

Беше в кухнята, когато двама работници го внесоха. Тя зърна кръвта и счупената кост на крака му и за малко да припадне. Но не припадна. Извика бърза помощ, направи каквото можа, за да облекчи болката му, а сърцето й се свиваше от страх. Лицето му беше бледо, пот бе избила по челото му, но той продължаваше да се усмихва смело, вплел изцапаните си с кръв пръсти в нейните.

— Не е чак толкова страшно, Кати — успокои я той с оголени в болезнена гримаса зъби. — Бил съм и по-зле. Скоро ще се изправя на крака.

Но продължи много по-дълго. На хирурзите им трябваха четири часа, за да наместят счупените кости и да зашият раните. След това шест дни престой в болницата, докато лекарите се уверят, че всичко е наред. Най-после у дома той трябваше да лежи, за да се възстанови натрошеният му крак.

Макар и прикован на легло, той е все така непокорен, мислеше Катлийн с известно раздразнение. Тя трепна, когато чу нетърпеливия му рев да кънти откъм стълбите. Размени многострадален поглед с Марта, която донареждаше подноса с обяда на техния неволен и нещастен инвалид.

— Таз сутрин се качи и слезе поне сто пъти, госпожо Рамзи. Ако искате, аз ще му занеса това и ще му дам да се разбере.

Катлийн не можа да сдържи усмивката си.

— И по-лошо ще стане, Марта. Тази сутрин се опита да стане два пъти. Накрая скрих патериците, така че очаквай буря до края на деня.

— Това е то — хормони! — промърмори Марта, докато слагаше каничката с кафе на подноса. — На тая възраст им идват множко на мъжете, а мозък не им достига.

Катлийн се усмихна, взе таблата и тръгна по стълбите. До известна степен раздразнението му може би наистина се дължеше на излишък от хормони, но главното беше, че той просто не можеше да си намери място. Гейдж беше човек на действието, свикнал да бъде винаги в центъра на събитията и сега му беше трудно да преглътне факта, че трябва да лежи и да не мърда.

Пак беше изритал завивките, а списанията, които му беше дала, лежаха разхвърляни на пода. Щом влезе в стаята, той вдигна глава като жребец, душещ вятъра с разширени ноздри и я изгледа враждебно.

— Няма защо да си даваш зор да се качиш, нали? Викам от петнайсет минути. Човек може така да си умре, преди някой в тази къща да си направи труда да го види.

— Гласът ти беше доста жизнен — рече тя спокойно и започна да оправя чаршафите. — Седни, за да оправя възглавниците.

— Те не ме интересуват, искам си патериците.

Катлийн го погледна изпитателно. Лицето му беше бледо и изпито, косата на слепоочията му беше залепнала от пот.

— Пак си се опитвал да станеш, нали? По дяволите, Гейдж, знаеш, че лекарят каза…

— Тъкмо се опитвах да стигна до тая идиотска баня — изкрещя той.

— Ще ти донеса подлогата — отвърна Катлийн спокойно.

Гейдж горещо запротестира и тя си пое дълбоко въздух.

— Много добре. Щом не искаш аз да ти помагам, ще повикам Марта и…

— Не! — Той я улови за ръката и я погледна паникьосан. — По дяволите, Кати, не ми причинявай това.

В тона му се долавяше молба и тя спря, осъзнала колко мъчително беше за него да зависи от нея и Марта.

— Добре. Ще докарам инвалидния стол — омекна тя.

Не беше лесно, но най-после успя да му помогне да се прехвърли от леглото на стола, закара го до просторната баня и зачака отвън. Оттам се разнесе серия от шумни удари, трясъци и ругатни, но след няколко минути, на излизане, той изглеждаше много по-щастлив и дори успя да измърмори едно нацупено „благодаря“, когато тя го настани обратно в леглото.

Катлийн подпъхна възглавниците зад гърба му, после му сервира обяда. Той гневно изгледа чиниите.

— Пак супа! Все тая супа ли ще ми носиш? Ще умра от глад преди този…

— Достатъчно! — Преди да осъзнае какво прави, тя грабна подноса и го тресна на масата до леглото. — До гуша ми дойде! Мога да понеса лошото ти настроение и изблиците на гняв от време на време, но няма да търпя това непрекъснато мрънкане и тормоз! Ти не си единственият в тази къща, както знаеш. Работата на ранчото не е спряла само защото ти си пострадал. Знам, че се тревожиш за ранчото, но ние правим всичко възможно. Отсега нататък обаче те оставям сам, господине, защото няма да позволя да се държат с мен като с някаква… някаква робиня!

За момент настъпи неловко мълчание, после тя се обърна и закрачи към вратата с изправен гръб.

— Почакай, Кат, почакай! — Нещо в гласа му я накара да се обърне. Той се усмихна тъжно. — Хей, извинявай… знам, че съм ужасно досаден. Този гипс ме подлудява и… — Той сви рамене и се усмихна умолително. — Хайде, Кат, не си отивай. Моля те! Остани да си поговорим.

— За какво? — Умилостивена до известна степен, тя пристъпи неохотно към леглото.

— За каквото пожелаеш. — Той протегна ръка и се усмихна още по-широко. — Хайде, Кат, поседни при мен за малко. Толкова се отегчавам тук с тия сладникави филмчета, сам между четири стени. Може и да не говориш, ако не искаш. Просто ми прави компания.

— И край на виковете, крясъците и заповедите?

— Честна дума.

С известно колебание Катлийн се предаде и остави подноса.

— Като се нахраниш, може да те изкъпя с гъбата.

Той вдигна очи заинтригуван, бавно разтегна устни в закачлива усмивка и взе лъжицата.

— Звучи доста обещаващо. Я донеси две гъби. Аз също може да те изтъркам.

Катлийн се разсмя и започна да събира разпръснатите книги и списания.

— Първо трябва да оздравееш.

— Това, което имам предвид, ще повлияе много положително върху здравето ми — увери я Гейдж с усмивка. — Отдавна не сме се къпали заедно, Кат…

Катлийн си спомни с усмивка как думите му я накараха да се изчерви. За пръв път от шест месеца той споменаваше онези четири чудни дни по Коледа. За пръв път й показваше, че не е забравил как се бяха къпали заедно и се бяха любили след това.

— Хей, нещо става… Пулсът му се губи…

— По дяволите! Дайте ми…

— Не, почакай! Стабилизира се… Дишането и кръвното налягане се нормализират. Пулсът му е малко непостоянен…

— Нищо чудно, след такава загуба на кръв. Смятате ли, че мога да продължа?

— Да. Справя се. Показателите са добри. Може би сънува жена си… Такава жена може да накара всяко мъжко сърце да спре.

— Трябва да бъдем нащрек, колеги. Имаме още много работа…

Гейдж се вкопчи в съня като удавник. Страхуваше се, че ако го изпусне отново, ще потъне в тъмнина и ще изчезне завинаги. Всичко беше толкова истинско, като свеж пролетен полъх от отворения прозорец на спалнята. Като изненадата на Катлийн, когато й спомена за банята…

Катлийн се смути така, че на Гейдж му се прииска да умре. Човек би помислил, че вече се е научил да не отваря дума за онази проклета Коледа! Така се беше паникьосала, сякаш се ужасяваше Гейдж да не спомене нещо, което тя очевидно искаше да забрави.

— Как се погаждате с татко?

Знаеше отговора, но искаше да я задържи още малко.

— Мисля, че всичко е наред.

— Как не! Може да имам няколко пукнати ребра, но не съм глух. Чух ви да се карате тази сутрин.

Катлийн остави купчината книги.

— Той е невъзможен! Карл Шумейкър иска да купи два бика, за да си допълни стадото и Декър явно му е обещал Черния боец и Индианеца.

— По дяволите, това са най-добрите ми бикове!

— И аз му го казах — додаде Катлийн, не по-малко възмутена. — Съобщих му, че ще ги изпращаш на изложби това лято и после ще ги използваш за разплод. Но според него си вложил прекалено много пари в жива стока и рискът е твърде голям. Иска да продава и с парите да купи още земя.

Гейдж почувства познат пристъп на гняв.

— Точно това ни трябва — още земя! И тази, която сега имам, е ужасно много. Само данъците могат да ни довършат. Повечето от земята е толкова суха, че не може да изхрани и един заек, какво остава за цяло стадо. — Той ядосано махна с ръка, забравил за счупените ребра и острата болка го накара да изругае. — Тези два бика могат да донесат сто пъти повече само от таксите за разплод, да не говорим, че ще направят стадото на „Тангълфут“ най-доброто в страната. Проклетият дъртак живи ще ни закопае, ако го оставя — изръмжа той, отметна завивките и успя да се придърпа към ръба на леглото. — Дай ми джинсите и ризата… и онези патерици. Сега ще…

— Никъде няма да ходиш — натърти Катлийн и метна одеялото върху гипсирания му крак толкова рязко, че Гейдж примижа. — Честно казано и ти си вироглав като него! Можеше да загубиш крака си, Гейдж! Това нищо ли не означава за теб? Мислиш ли, че ще бъдеш много полезен, ако куцукаш на един крак из „Тангълфут“? Аз ще се справя с Декър.

Гневът й го накара да се усмихне. Докато отново поставяше възглавниците зад гърба му, той усети аромата на парфюма й.

— Ако не те познавах, скъпа, щях да си помисля, че се тревожиш за мен.

— Разбира се, че се тревожа. На кого са му притрябвали еднокраки каубои?

Гейдж се подсмихва, хвана я през кръста и я дръпна към себе си. Тя извика и цялата се стегна, но той не я пусна, въпреки болките, които явно го измъчваха.

— Внимавай, скъпа, ребрата ми вече не са толкова издръжливи.

Тя тутакси спря да се съпротивлява и загрижеността, изписана по лицето й, странно го развълнува. Завладяха го спомени, които се беше заклел да забрави.

— По дяволите, Кати, липсваше ми.

Думите му се изплъзнаха някак неволно, но това вече не го безпокоеше. Мислеше само за сочните, топли устни на сантиметри от неговите и за големите сини очи, меки като кадифе… Тогава всички добронамерени обещания се изпариха и той я целуна. За него най-важно сега бе да я държи в прегръдките си, да вкусва нектара на устните й и да си припомни, макар и за момент, как са се любили…

Затова остана малко изненадан, когато тя не се възпротиви. Необходими му бяха една-две секунди, за да възприеме факта, че тя отвръща на целувката му. Истинско вълшебство. Това сложи край на добрите му намерения. Той забрави болките и жадно впи устни в нейните.

Обзе го неудържимо желание и той заизмъква памучната риза от джинсите й. Започна да се бори с копчетата, но последното му се опря. Той просто го скъса и разголи раменете й. Когато сграбчи закопчалката на сутиена и рязко я отвори, Катлийн изстена и се притисна към жадните му ръце.

Гърдите й бяха все така пищни и тежки. Погали ги с грубите си длани и чу как тя леко простена. Устните й потърсиха неговите. После тя сякаш изведнъж разбра какво ще се случи и се отдръпна.

— Гейдж, какво правим…

— Обичаме се — изръмжа той и я притегли отново към себе си.

— Невъзможно е! Гейдж, това е лудост! Кракът ти…

— Изобщо няма да ни пречи, ако внимаваме. Заключи вратата, Кат. Бързо… Заключи вратата!

— Няма да стане — закачливо се усмихна тя.

— Ще стане. Заключи вратата и се върни тук. Сега ще ти покажа на какво са способни еднокраките каубои.

Той не можа да разбере кой от двамата се изненада повече, когато тя го послуша и след това се съблече. Без да се изчерви дори. В следващия момент беше в ръцете му — гола, с кожа като сатен. Оказа се, че дори гипсът и превързаните ребра не могат да им попречат.

Той й обясни какво и как да направи и Катлийн го послуша с готовност. И двамата бяха твърде възбудени. Тя едва сподави своя вик на удовлетворение, когато Гейдж я последва, опитвайки се да заглуши собствените си стонове. Дълго време след това останаха в леглото. Дори задрямаха за малко. Най-накрая Катлийн седна, усмихна се и отметна назад разрошената си коса.

— Не бързаш много, нали? — Гейдж погали голите й рамене. — Рано е.

— Трябва да тръгвам. Нямах намерение да остана толкова.

— Харесва ми, когато оставаш в леглото, мила. Прекалено дълго чакахме, Кат. Можеше да бъде съвсем различно.

— Беше наистина трудно след Коледа да се преструваме, че сме само бизнес партньори.

— Не ми казвай, че и ти си спала неспокойно — прошепна той и я целуна.

— Донякъде. — Катлийн се изчерви. — Имах сънища… Доста красноречиви.

— Надявам се, че си сънувала мен.

— О, да… — отвърна тя леко задъхана. — Наистина те сънувах.

— Трябвало е само да отвориш вратата и аз щях да ги превърна в реалност.

— Това покана ли е?

— Не, мила. Заповед. Знаеш ли, в такива моменти ми е много трудно да си спомня защо не се разбираме. Може би трябва да направим опит да забравим повода за нашия брак и да се съсредоточим върху възможностите, които ни предоставя.

Шеста глава

Отнякъде се разнесе сигналния звън на асансьор. Катлийн трепна и се огледа. Щом осъзна къде се намира, изпита страх и отчаяние.

Спомените бяха толкова ярки. Можеше да се закълне, че все още усеща сладостта на целувката и допира на Гейдж до кожата си. Изненадана установи, че тялото й е реагирало така, сякаш самият той е бил при нея.

От очите й бликнаха горещи сълзи и притиснала лице в грубото му кожено яке, тя почувства болезнена празнота. Вината беше изцяло нейна. Ако беше удържала обещанието си, сега той нямаше да лежи на операционната маса, увиснал на ръба между живота и смъртта. Само да не се беше влюбвала в него!

Но това се случи. Обичаше го още преди онази Коледа, в която бяха за първи път заедно, и с всяка изминала седмица любовта й ставаше все по-силна. Трябваше да разбере, че това може да донесе само неприятности. Лекотата, с която се намери в леглото му след злополуката, беше показателна. Достатъчни бяха само една закачлива усмивка, една целувка и тя беше негова. И въпреки че следващите седмици бяха незабравими, те предвещаваха последвалото нещастие.

През онези две седмици те се смяха, разговаряха, играха на карти, редиха мозайки и се любиха като щастливи съпрузи, каквито се предполагаше, че са. За момент Катлийн си помисли, че ще успеят.

Но трябваше да бъде по-прозорлива.

Докато Гейдж се възстановяваше, Декър видя възможност да си възвърне положението в „Тангълфут“. Разногласията между нея и стареца постепенно се превърнаха в открита война. Тя се опита да спести на Гейдж най-лошото и това се оказа най-голямата й грешка. Защото когато играта загрубя, Декър започна да я използва като оръдие срещу Гейдж и тя се превърна в пионка между двамата мъже. Накрая Гейдж се изправи на крака. Цялата нежност, смеха и любовта бяха забравени и старата къща отново се изпълни с гняв и омраза.

Тогава Катлийн разбра, че е време да си тръгне. Обичаше Гейдж прекалено силно, за да остане. Беше се надявала и той да я обикне поне малко и когато осъзна безсмислието на надеждите си, опита да си внуши, че всъщност любовта му не е толкова важна. Стигаше й, че е близо до него.

Но и това се оказа заблуда. През есента реши, че когато му дойде времето, ще затръшне вратата след себе си и ще остави „Тангълфут“, а с него и Гейдж Рамзи в миналото.

Но едва смъртта на баща й през идната пролет я освободи от обещанието, довело я в „Тангълфут“.

Гейдж сякаш предусещаше, преди да му е казала. През месеците след смъртта на баща й той стана затворен, мълчалив и мрачен. Държеше се необичайно лошо с работниците и Марта, а с Катлийн почти не разговаряше и дори не я поглеждаше, сякаш самото й присъствие го вбесяваше.

Отношението му не трябваше да я впечатлява, разбира се. Ако не друго, поне задачата й се облекчаваше. Но не се оказа точно така. Тя плачеше почти всеки ден по най-незначителни поводи или лежеше сама в стаята си и се молеше той да дойде, да легне до нея, да я прегърне и да я помоли да остане. Не беше нужно да й казва, че я обича… Просто, че има нужда от нея. Това би било достатъчно.

Но и това не стана. Накрая един ден тя разбра, че не може да живее повече в очакване на невъзможната любов и му каза, че си тръгва.

Катлийн потрепери и притисна до себе си якето на Гейдж. В далечината се долавяше тих шепот и приглушен смях. Но те сякаш не бяха реални. Тя погледна неохотно часовника на стената и си пое дъх на пресекулки. Вече пет часа никой нищо не й беше съобщил. Това беше хубаво, нали? Ако нещата по време на операцията се бяха развили лошо, лекарите щяха да й кажат веднага.

Не искаше да мисли за това. Всичко щеше да бъде наред… Трябваше да вярва. Гейдж беше прекалено силен и жизнен, за да се даде лесно. Би трябвало да се бори за живота си със същата упоритост, с която се беше опитал да я задържи — с предизвикателно вирната брада, изправени рамене и присвити сини очи, непоклатим като камък.

Картината, изплувала пред очите й, я накара да се усмихне. Не! Гейдж Рамзи от нищо не се отказваше лесно. Тя разсеяно погали пухкавата яка на дрехата, затвори очи, отпусна глава на възглавницата и отново се върна в миналото.

— Не!

Гласът му разцепи тишината като изстрел и Катлийн трепна. Присвитите му очи сякаш хвърляха искри. Реакцията му я смути и тя вдигна поглед.

— Не можеш да се измъкнеш от този брак, без аз да съм напълно готов да те освободя — натърти той. — Ти подписа договор, помниш ли?

Тя преглътна и го погледна предизвикателно, за да прикрие страха си. Боеше се не от него, а от това, което би могъл да направи.

— Не страдам от липса на памет — заяви тя хладно, — но ми се струва, че твоята се нуждае от опресняване. Договорът беше с определен срок — докато „Тангълфут“ се изправи на крака финансово или баща ми умре. И двете условия са изпълнени, а така също и моето задължение към теб.

— Не. — Гейдж поклати глава и смело срещна погледа й. — Срокът беше за три години с евентуално продължение. Ние сме женени от две и половина. Дължиш ми шест месеца, Кати.

— Нищо не ти дължа! — За момент се поддаде на гнева, но успя да се овладее. — Защо правиш това, Гейдж? Знаеш, че се омъжих за теб само за да може татко да задържи Хай Мейса. Сега това е без значение. Ако искаш ранчото, ще го получиш на разумна цена и след това всеки ще тръгне по своя път.

Паника завладя Гейдж, но той я превъзмогна. Няма да загуби Кати, по дяволите! Не и без съпротива. Изминалите две и половина години не бяха идеални, но имаше толкова красиви мигове, в които си бе помислил, че всичко ще потръгне…

— Забрави това. — Той тръгна към голямото бюро до камината. — С теб имаме уговорка и аз няма да те освободя.

— Гейдж!

Устоя с усилие на болката в гласа й, седна зад бюрото и се престори, че преглежда разпръснатите документи. Не беше справедливо и той много добре го знаеше. Беше се съгласил отношенията им да бъдат чист бизнес, без други отговорности, ала вече не му бе достатъчно. Знаеше само, че още не е готов да приключи. Нуждаеше се от Катлийн, и то до болка. Само да успее да я задържи още малко и ще я накара да го заобича. Беше сигурен.

Ако се предаде сега и я пусне да си отиде, ще загуби единствената жена, която някога е искал.

Той усети леките й стъпки зад гърба си и се стегна.

— Гейдж? — Гласът й беше нежен, възбуждащ. — Моля те, Гейдж, не виждаш ли, че само се измъчваме един друг с тази лъжа? Ти трябва да се ожениш…

— Аз съм женен!

— Искам да кажа наистина. — В тона й се четеше отчаяние. — Ти искаш деца, Гейдж. Веднъж ми го каза, и една любяща, истинска съпруга… Такава, която…

— Ти си моята истинска жена. Това свидетелство за брак е съвсем законно, мила.

— Гейдж, моля те! — Тя застана до него е умоляващ поглед. — Защо ми причиняваш това? Ние не се обичаме. Ти знаеш…

Прииска му се да извика: „Ти ще ме обикнеш. По дяволите, някой ден това ще стане“. Но единственото, което каза, беше:

— Ти си моя съпруга и ще останеш такава, докато аз пожелая.

— Но защо точно аз? Има хиляди жени, които са готови на всичко, за да се омъжат за теб, Гейдж. Защо е толкова важно да…

— Защото ти не искаш нищо от мен — заяви съвсем откровено той. — Знаеш ли колко са малко такива като теб? Ти си единствената жена в живота ми, на която не й пука кой съм. — Той се усмихна мрачно. — Може би ми харесва честността ти, скъпа.

— По дяволите, Гейдж Рамзи, трябваше да знам, че ще ме измамиш! Баща ми винаги казваше, че не можеш да се довериш на един Рамзи и беше прав! — С яростен поглед Катлийн се завъртя и тръгна към вратата. — Ако мислиш, че ще можеш да тормозиш и мен като всички останали, много се лъжеш. Задръж „Хай Мейса“. Нали това искаше? Проклетото ранчо е твое. Искам си само свободата.

Гейдж завъртя стола и се облегна удобно назад, после вдигна крака върху бюрото.

— Опитай се да напуснеш „Тангълфут“, сладурче — посъветва я той приятелски. — Уверявам те, няма да стигнеш далече.

Тя спря, обърна се и го изгледа с подозрение.

— И как по-точно ще ме спреш?

Той сви рамене.

— Първо, нямаш превоз. Всички коли навън са на ранчото. Това означава, че са мои. Вземи само една и ще наредя да те арестуват.

Очите й се разшириха от възмущение.

— Няма да посмееш! — Но страхът, че наистина би го направил, се четеше в погледа й. — Ще си повикам такси.

Гейдж се усмихна лениво.

— И с какво ще му платиш? Със сладки приказки? Човекът ще иска пари, скъпа. А ти ги нямаш.

— Имам пари в банката. — Гласът й беше груб.

— Моите пари в моята банка.

Тя беше в ръцете му и го знаеше. Той разбра от болката в очите й, че се усеща притисната до стената, без изход. Всичко беше толкова лесно, че почти се намрази.

— Както казах, Кат, ти си моя и ще бъде така, докато аз реша.

— Ще намеря изход — дрезгаво прошепна тя. — Върви по дяволите, Гейдж Рамзи! Аз ще се измъкна!

Седма глава

И наистина го направих, помисли си Катлийн и разтърка чело, за да прогони тъпата болка зад очите. Бижутата на майка й помогнаха да си върне свободата. Бяха се запазили само някои неща. Всичко останало беше разпродадено през годините, когато тя и баща й се опитваха да попречат на банкерите да им измъкнат ранчото.

Не й донесоха много пари, но бяха достатъчно. Събра някои вещи в една чанта и отиде на стоп до града, където си купи автобусен билет до Денвър. Нито веднъж не погледна назад, въпреки че плака през целия път. Сякаш нещо се откъсваше от сърцето й с всеки изминат километър, който я разделяше от единствения човек, когото беше обичала.

Той не я последва.

През първата седмица тя ту се молеше Гейдж да дойде, ту се страхуваше, че може наистина да тръгне да я търси. Накрая се увери в абсолютната му незаинтересованост по отношение на нея и опита да убеди сама себе си, че точно това беше искала.

— Кати? Има ли нещо ново? — Катлийн уморено вдигна очи и видя измъченото лице на Бет. Поклати глава, преглътна и опита да се усмихне. — Слизам долу за кафе. Искаш ли?

— Да, благодаря.

Бет стисна окуражително рамото й и тръгна към вратата. Катлийн зарея поглед към часовника. Защо се бавеха толкова? Сигурно е станало нещо лошо… Може би те просто не искаха да й го съобщят. Може би Гейдж беше починал преди няколко часа и…

Не. Тя стана и яростно закрачи из чакалнята. Гейдж няма да умре!

В същия миг вратата се отвори. Тя се обърна с примряло сърце, но не беше докторът. Декър я изгледа втренчено. Лицето му беше така бледо и изтерзано, че Катлийн го съжали.

— Лекарите казаха ли ти нещо ново? — попита тихо тя.

Старецът поклати глава. Изглеждаше съкрушен и безпомощен. Сякаш с последни сили той се добра до канапето, потъна сред възглавниците и уморено разтърка чело.

— Много дълго продължи — прошепна тревожно. — Защо продължи толкова дълго?

— Казаха, че ще им отнеме повече време.

Катлийн приближи до него и сложи ръка на рамото му. Той трепна, но изведнъж посегна и сграбчи пръстите й, без да каже нищо, дори без да я погледне.

— Обичам го! — каза Декър толкова тихо, че Катлийн се поколеба дали не й се е сторило. — Обичам момчето си.

— Знам. — Тя преглътна и преплете пръсти с неговите.

— Напускам ранчото. Ще си купя апартамент в града. Бащата не трябва да се намесва в живота на сина си.

Катлийн се изненада толкова силно, че не можа да каже нищо. Когато най-сетне проговори, запита къде са останалите.

— Изпратих ги по домовете. Проклети нехранимайковци! Единствен Гейдж има ум в главата и сега е… — Широките му рамене потръпнаха.

— Ще се оправи — прошепна Катлийн, сякаш произнасяше молитва. — Той ще се оправи.

Тя дори не чу, когато вратата се отвори и върху й падна нечия сянка. Едва тогава вдигна очи и видя доктор Хейнс. Лицето му беше посивяло от изтощение, а раменете му увиснали. Зелената хирургическа шапка беше напоена с пот. Когато очите им се срещнаха, на Катлийн й се стори, че земята под нея се продъни.

— Не — прошепна тя, потискайки желанието си да извика. — Не…

— Жив е. — Той изпъна рамене, свали уморено шапката и разтърка очи. — Мисля, че мина добре, но не можем да бъдем сигурни, преди да е дошъл в съзнание. Сега е в отделението за реанимация и жизнените му показатели са добри. Няма да ви лъжа, госпожо Рамзи. Състоянието му е много тежко и може да се влоши. Един-два пъти беше на косъм, но е здрав като бик и се бори за живот. Когато излезе от упойка, извика вашето име. Сигурно много държи на вас.

— Може ли да го видя?

Погледът на лекаря се насочи към Декър.

— Ще пусна един от вас за няколко минути.

— Катлийн трябва да бъде със съпруга си — рече твърдо старецът. — Мястото на жената е при мъжа й.

Въпреки че бе овладяла паниката си, Катлийн почувства пристъп на ужас, когато доктор Хейнс я поведе към малката, отделена със завеси стая. Гейдж лежеше като мъртвец. Обветреното му лице изглеждаше жълто на фона на снежнобялата възглавница. Няколко монитора проблясваха и бръмчаха от едната му страна. Тя проследи стабилната, равномерна крива на пулса му и вътрешно се зарадва на ритмичния звук.

Трябваше й известно време, за да се убеди, че мъжественото лице, скрито под превръзките и тръбичките, наистина е на Гейдж. Той беше прекалено тих и неподвижен. Катлийн усети, че е затаила дъх сякаш в очакване да я прониже синият му поглед, а устните му да се разтегнат в познатата усмивка.

Тя приближи, седна на стола до леглото и инстинктивно посегна към обгорялата му от слънцето ръка, отпусната върху чаршафа. Дланта му беше изненадващо топла и Катлийн преплете пръсти с неговите, като отчаяно се опитваше да спре сълзите си.

— Не можеш да умреш, Гейдж. Обичам те, по дяволите! Обичам те!

В съня си чу ридание. Намираше се в дълъг коридор. Беше тъмно, много студено и той се страхуваше. Шепотът беше изчезнал, а заедно с него и болката. Вече нямаше нищо. Нито усещания, нито гласове, никаква опорна точка с реалността.

Нищо освен студ, самота и страх.

Тогава я чу. Кати. Тя го викаше. Той се обърна тромаво в съня си и я видя на края на коридора. Излъчваше женственост и топлина. Очите й блестяха насълзени. Извика го отново и протегна ръце към него. И в същия миг страхът изчезна.

Трябваше да знае, че може да разчита на нея. Трябваше да знае, че тя ще го последва в това тъмно, студено място, ще го намери и ще го поведе към светлината.

Чувстваше се ужасно.

Гейдж се втренчи в тавана и експериментално пое дълбоко въздух. Болката се беше спотаила на границата с осъзнатото. Лекарствата го поддържаха на сантиметри от тази граница и слава богу, защото очевидно беше в тежко състояние.

Той поразмърда пръстите на ръцете и краката си и успокоен откри, че нищо важно не му липсва, а това, което се беше запазило, беше все още в изправност.

Зачуди се дали да не опита да седне, но се отказа. Ако се съдеше по броя на тръбичките, системите и бръмчащите машинарии, сигурно беше загазил сериозно. Знаеше от опит, че действието на болкоуспокояващите отслабва.

Но все пак обърна глава и се загледа в тъмнокосата жена, която седеше до него. Беше опряла ръце на леглото и отпуснала глава върху тях. Спеше. Бузите й бяха покрити с лека руменина, а между гъстите мигли проблясваха сълзи.

Беше плакала. За него.

Усети как гърлото му се стегна и внимателно премести ръка, за да я докосне. Само това, че я вижда отново, изпълни сърцето му с радост. Толкова много му беше липсвала през последните шест месеца. Жадуваше да я грабне в прегръдките си и да й признае колко глупав е бил, да й каже истината, която най-после бе осъзнал — че я обича и винаги я е обичал.

„Обичам те, Гейдж. Обичам те…“ Думите продължаваха да го изпълват с вълшебството си. Усещаше, че се е ухилил като шестнайсетгодишен хлапак. Затова го беше напуснала — не защото го мразеше, а защото го обичаше. Не е могла да си наложи да остане при мъж, който според нея не е бил способен да отвърне на чувствата й.

Катлийн трепна и се събуди. Объркана и изтощена, тя не можеше да разбере колко дълго е спала. Бе задрямала неволно. Просто опря глава на ръцете си за няколко минути и…

Ами ако нещо се беше случило с Гейдж през тези откраднати няколко минути? Ядосана от небрежността си, тя се изправи и огледа мониторите. Не знаеше точно какво гледа, но като видя зелените светлинки и ритмичните криви, се успокои.

Едва тогава разбра, че Гейдж е буден и в съзнание. Тъмносините му очи я гледаха насмешливо.

— Здравей, сладурче — дрезгаво прошепна той и се усмихна. — Май ти обърках Коледата, а?

Тя се разсмя.

— Гейдж! От колко време… Кога…

— Преди малко. — Той преглътна болезнено. — Просто лежах и се стараех да убедя сам себе си, че ти наистина си тук.

В този момент тя почувства огромно облекчение. Усещането беше толкова силно, че главата й се замая.

— По дяволите, Гейдж, изплаши ме до смърт! — По лицето й се стекоха сълзи. — Трябва да извикам някой да…

— Не. Не искам никой да идва. Само да те погледам малко…

Тя се разсмя през сълзи. Искаше й само да потъне в прегръдките му. Започна да рови из джобовете си за кърпичка, като продължаваше да хълца. Искаше да му каже, че съжалява задето не му призна любовта си, и че никога в живота си не е била толкова уплашена. Искаше да му каже толкова много неща.

— Лудост е било да излизаш с колата в такова време! Можеше да загинеш…

— Ти си най-красивото създание, което съм виждал, Кати. Липсваше ми.

— И ти ми липсваше.

— Какво се е случило с мен?

— Изгубил си контрол над пикапа и си се ударил челно в една цистерна. Полицаите казаха, че си оживял по чудо.

Той изсумтя.

— Много ли съм натрошен?

Тя се усмихна. Ето го предишния Гейдж.

— Доста. Цели пет часа те сглобяваха.

— Дано не са забравили някоя част. Не им вярвам на тия надути градски доктори.

— Може да ти прозвучи глупаво, но как се чувстваш?

— Като премазан от цистерна. Наистина беше лудост да излизам в такова време, но трябваше да те видя, Кат.

— Да ме видиш? Ти си искал да ме видиш?

— Естествено. Иначе защо да си рискувам главата? Бях ти приготвил коледен подарък, скъпа. Можех и да го изпратя, но исках да ти го дам лично. Предполагам, че е изчезнал. Ще трябва да…

— Тук е. — Катлийн се наведе и вдигна от пода металносинята кутия. — Полицаите са я намерили и са я докарали заедно с теб. И това… — Тя протегна ръка и му показа стъкленото ангелче. — Ти си го запазил.

Той сви рамене.

— Напомняше ми за теб, скъпа. — Докосна стъкленото крило и се усмихна. — Странно, преди малко сънувах ангели. По-точно този. Сънувах, че съм отново в ранчото с теб през онази Коледа, когато ти го подарих.

Катлийн го погледна и сърцето й подскочи. Той отново се усмихна. Този път подигравателно.

— Гладна кокошка просо сънува. Сънувах и онзи следобед на рекичката Файъруийд. Можех да се закълна, че сме отново там заедно. Толкова беше истинско. И когато си бях счупил крака, а ти ми донесе обяда. Аз се вбесих и накрая се любихме цял следобед.

Тръпки полазиха Катлийн. Беше невъзможно, разбира се. Просто съвпадение. И все пак…

— Странно, но и аз мислех за същите неща, докато беше в операционната. Беше като сън с отворени очи. Толкова ярко… Ами онзи следобед, когато приготвях курабиите, а ти ми помогна да ги намажа с глазура. Сякаш усещах вкуса й в устата си.

— И по-късно същата вечер пред камината… Могат ли хората да сънуват едни и същи неща?

— Може би, ако се постараят.

— Колко е часът?

— Часът? — Тя погледна намръщено часовника си. — Минава два. Защо?

— Коледа е. Можеш да отвориш подаръка си.

Тя тихо се засмя.

— Да седя тук и да разговарям с теб ми стига. Не ми трябва нищо друго.

— Отвори го.

От изражението му разбра, че всякакви възражения са безсмислени и отстъпи. Съзнаваше, че ако й бе останал поне капка здрав разум, трябва веднага да извика лекар, но се подчини на желанието му.

— Не мога да разбера защо просто не си ми го изпратил по пощата. Какво би могло да бъде чак толкова важно, че да рискуваш живота си…

— Бижутата на мама.

Същите, които беше заложила преди шест месеца, за да напусне „Тангълфут“.

— Малко неща остават скрити за мен, скъпа. Собственикът на заложната къща ми се обади в деня, когато си ги занесла. Скоро отидох и ги откупих. Знам колко много държиш на тях. Стори ми се някак несправедливо, че ти се е наложило да ги продадеш само за да се отървеш от мен.

— О, Гейдж!

Очите й отново се напълниха със сълзи. Тя ги преглътна с усилие.

— Аз сгреших, Кати. Отраснах с мисълта, че името Рамзи ми дава правото да получавам всичко, каквото пожелая. Не съм бил прав. Истинските неща трябва да се заслужат. Аз не те заслужавах.

— Гейдж, моля те…

— И още нещо. — Той посочи кутията. — На дъното има един плик.

С премрежен поглед Катлийн измъкна плика и го отвори. Вътре имаше няколко листа, скъсани наполовина.

— Нямам право да те обвързвам в брак, който е против волята ти. Искам те, Кат, но не така.

Катлийн онемя и недоумяващо се втренчи в документите. Почуди се каква ли е тази жестока шега. И внезапно осъзна, че той съвсем не се шегува.

— Брачното ни свидетелство — прошепна тя.

— Обичам те, Кати. Но не искам да те задържам насила.

— Но аз мислех…

— Че това е само бизнес? — Гейдж се усмихна тъжно. — По дяволите, никога не си била само бизнес за мен. Ти беше дъщерята на Бру Лангфорд. Знаех, че нямам шанс да се оженя за теб. Надявах се, че ако поживеем заедно, рано или късно ще ме обикнеш. Но не се получи. Тогава разбрах, че те обичам, но не можех да ти кажа, защото щях да наруша обещанието си.

— И аз се страхувах по същата причина.

— Всичко започна онзи следобед на рекичката Файъруийд. Ако имаше някакъв друг начин, щях да използвам него, Кати. Щеше ли да се омъжиш за мен, ако ти бях предложил открито?

Тя го погледна замислено.

— Не. Не и докато баща ми беше жив. Семейството ти също нямаше да се съгласи. Декър прие само заради „Хай Мейса“.

— Обичам те, Катлийн.

Тя се усмихна тъжно и погледна накъсаните документи в ръцете си.

— Изгубихме много време.

— Чу ли какво ти казах, Кати? Казах, че те обичам.

Нетърпението в гласа му я накара да се усмихне.

— Чух те.

— Е?

— Какво?

— Преди малко ти каза, че ме обичаш. Ще умреш ли, ако го повториш?

Катлийн се опита да сдържи усмивката си.

— Мислех, че умираш, Гейдж. Да не говорим, че беше в безсъзнание. Човек приказва какво ли не, когато някой е в такова състояние.

Очите му потъмняха застрашително.

— Кати…

Тя се засмя, наведе се и го целуна.

— Обичам те, Гейдж Рамзи.

— Достатъчно, за да се омъжиш за мен?

— Вече сме женени. Забрави ли?

Гейдж я погледна сериозно.

— Искам да кажа наистина, Кат. Без сделки и условия. Само ти и аз, завинаги. Така, както трябва да бъде. — Той се усмихна и я погали по бузата. — Кажи ми, че ще се омъжиш за мен, Кати. Отново.

— Да — отвърна тя и наведе устни към неговите.

Можеше да се закълне, че видя малкото стъклено ангелче да се усмихва.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.